ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/8968/24
Провадження № 22-ц/820/123/26
Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,
секретар судового засідання – Кошельник В.М.,
 
за участю: апелянтки – ОСОБА_1 ,
 
представника відповідача – адвоката Кирдана А.В.,

 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/8968/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2025 року, в складі судді Хараджі Н.В., за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення коштів та моральної шкоди,

встановив:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
визнати завідомо протиправними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» зі свавільного списання (викрадення) коштів з її пенсійного рахунку в сумі 3028 грн на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2023 року у справі №686/6223/23 за її позовом, якою суд задовольнив клопотання про зупинення провадження;
стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на її користь інфляційні втрати та 3% річних як наслідок незаконного заволодіння (викрадення) і користування коштами в сумі 3028 грн з 06 січня 2024 року по 24 травня 2024 року – дату повернення коштів;
визнати завідомо протиправними дії й бездіяльність з ненадання їй своєчасної відповіді саме за підписом голови правління Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» за її скаргою-повідомленням про злочини на ім`я голови правління банку від 23 січня 2024 року;
стягнути з відповідача 800000 грн заподіяної моральної шкоди внаслідок грубого безпрецедентного порушення її прав на володіння майном, морально-садистського знущання з її прав, що має ознаки кримінального правопорушення, ст.ст. 191, 364, 366 КК України;
постановити окрему ухвалу про ознаки кримінальних правопорушень у діях Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» зі свавільного викрадення коштів з її пенсійного рахунку в сумі 3028 грн на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2023 року у справі №686/6223/23 за її позовом, якою суд задовольнив клопотання про зупинення провадження, та направити її до Хмельницької обласної прокуратури для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей згідно зі статтею 214 КПК України про вчинення кримінального правопорушення.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у Хмельницькому міськрайонному суді Хмельницької області перебуває справа №686/6223/23 за її позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». Ухвалою від 20 грудня 2023 року суд першої інстанції, задовольнивши її клопотання, зупинив провадження у справі №686/6223/23 через її тривалу і важку хворобу. Ухвалу суду від 20 грудня 2023 року в апеляційному порядку оскаржив АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач, сплативши 04 січня 2024 року при поданні апеляційної скарги судовий збір, в період з 06 січня 2024 року по 11 січня 2024 року зухвало та злочинно заволодів та привласнив її пенсійні кошти в сумі 3028 грн у розмірі сплаченого банком судового збору за подання апеляційної скарги, назвавши це «автоматичним списанням заборгованості». Тобто, за її рахунок без рішення суду злочинно компенсував свої витрати зі сплати вищезазначеного судового збору. Списання коштів з її рахунку в сумі 3028,00 грн, тобто сплаченого судового збору, було списано як погашення неіснуючої її заборгованості: 06 січня – 202,96 грн, 07 січня – 102,98 грн, 08 січня – 51,49 грн, 09 січня – 50,00 грн, 10 січня – 1,48 грн, а 11 січня 2024 року (коли надійшла пенсія) – списано 2616,09 грн, а всього – 3028 грн.
Про ці транзакції на рахунку їй банк повідомлень не надсилав. Позивачка про це дізналась 12 січня 2024 року, коли побачила залишок на рахунку 9593,63 грн, після надходження пенсії в сумі 12209,72 грн. Працівник банку на телефонний запит 13 січня 2024 року за номером 3700 підтвердив, що банк з 06 січня 2024 року по 11 січня 2024 року кількома платежами списав з її рахунку кошти на суму 3028 грн на погашення сплаченого банком судового збору 04 січня 2024 року за подання апеляційної скарги. Вказав, що це якась помилка і що він сформував письмово запит до служби, яка має компетенцію з цього питання, повідомив номер її звернення 94227041 та запевнив, що на електронну адресу позивачки буде надіслано письмову відповідь протягом дня 15 січня 2024 року. 
Натомість, 17 січня 2024 року їй зателефонувала представниця з банку та повідомила, що у неї на розгляді перебуває звернення ОСОБА_1 , але вона його ще не вирішила. 18 січня 2024 року, наприкінці дня, ця особа знову зателефонувала та повідомила, що витрати банку на сплату судового збору було стягнуто як її заборгованість перед банком і таке списання з її рахунку є законним.
23 січня 2024 року позивачка повторно звернулася письмово, на ім`я голови правління АТ КБ «ПриватБанк» Герхарда Бьошу, щодо термінового особистого контролю і зупинення злочинних дій злочинного угруповання банку та заявила вимогу щодо повернення на її пенсійний рахунок викрадених коштів та надання їй термінової відповіді за підписом голови правління банку за результатами перевірки цього повідомлення про злочини проти її прав і свобод, законних інтересів, що скоєні злочинним угрупованням банку.
08 лютого 2024 року на електронну пошту ОСОБА_1 отримала лист-відповідь за підписом головного фахівця з вдосконалення бізнес-процесів та технологій обробки звернень клієнтів й держорганів, у якій зазначено, що підстави для повернення списаних коштів відсутні. 
Враховуючи, що за її скаргою банк відмовився добровільно повернути їй незаконно списану суму, вважає що банк зобов`язаний повернути кошти в обсязі 3028 грн, з урахуванням встановленого індексу інфляції до дати ухвалення рішення судом, а також три проценти річних від цієї суми.
Вважає завідомо злочинне списання коштів з її пенсійного рахунку, порушення терміну на відповідь, ненадання відповіді на її скаргу за підписом Голови правління завідомо протиправними діями і злочинною бездіяльністю службових й посадової осіб цього банку та нехтування її законними зверненнями. Позивачка зазначає, що порушення її прав на володіння грошовими коштами призвело до важкого стресу і душевних страждань. Завдані моральні втрати призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Загострилися серцево-судинні захворювання, їй довелося вживати удвічі-утричі більші дози ліків, аби хоч якось стабілізувати стан, вона змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 серпня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з Акціонерного комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 3028 грн закрито, у зв`язку з відсутністю предмета спору. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 01 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Визнано дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення (списання) коштів у розмірі 3028 грн, належних ОСОБА_1 незаконними. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави 946,25 грн судового збору.
Задовольняючи частково позов, суд керувався тим, що списання коштів з пенсійного рахунку позивача здійснено АТ КБ «ПриватБанк» без достатніх на те правових підстав, що не відповідає вимогам закону. Виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості, конкретних обставин справи, враховуючи розмір суми безпідставно зарахованих коштів, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню 5000 грн в рахунок відшкодування спричиненої позивачці моральної шкоди. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання дій голови правління банку завідомо протиправними, та вимоги про постановлення окремої ухвали про ознаки кримінальних правопорушень у діях АТ КБ «ПриватБанк», суд дійшов висновку, що дії голови правління банку не містять ознак протиправності, оскільки обов`язок надання відповіді саме за його підписом не передбачено законом, а відповідь на звернення позивача було надано належним чином уповноваженою особою банку. Крім того, правових підстав для постановлення окремої ухвали у даній справі не встановлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, змінити мотивувальну частину рішення за пунктом 1 прохальної частини позову, задовольнивши її. 

Узагальнення доводів апеляційної скарги
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що звертаючись до суду з позовом нею сформульовано питання пунктом 1 «Визнати завідомо протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк» зі свавільного списання (викрадення) коштів з її пенсійного рахунку в сумі 3028 грн на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2023 року у справі №686/6223/23 за її позовом». Однак, суд змінив цю вимогу на «Визнати дії Акціонерного товариства щодо стягнення (списання) коштів у розмірі 3028 грн, належних ОСОБА_1 , незаконними», що призвело до спотворення правової суті позовної вимоги.
Зазначила, що відмова у задоволенні вимоги позову про визнання завідомо протиправними дії й бездіяльність Голови правління з ненадання їй своєчасної відповіді саме за підписом Голови правління АТ КБ «ПриватБанк» за її скаргою-повідомленням про злочини на ім`я Голови правління Банку від 23 січня 2024 року, судом проігноровані обставини, що письмової відповіді службовими особами банку на попереднє звернення станом на подання повторної письмової скарги від 23 січня 2024 року не було надано, тому вона звернулася 23 січня 2024 року до очільника Банку й вимагала термінового повернення на її пенсійний рахунок викрадених коштів в обсязі 3028 грн та надання термінової відповіді за підписом Голови правління Банку за результатами перевірки цього повідомлення про злочини проти її прав і свобод, законних інтересів, що скоєні злочинним угрупованням Банку, причетність до цього злочину адвоката Калашнікової. Позивачка переконана, що таке свавілля з викрадення коштів з її пенсійного рахунку стало можливим і відбулося саме з вини Голови правління цього банку з нерозгляду скарг, адже вона зверталася саме до нього. Належної оцінки діям та бездіяльності Голови правління банку не надано, попри те, що звернення позивача мало характер скарги-повідомлення про злочин і вимагало персональної відповіді у визначені законом строки.
Розмір відшкодування моральної шкоди визначено судом формально, без належного аналізу характеру порушень, їх наслідків для позивачки, стану здоров`я і реальних страждань, чим порушено принципи справедливості та верховенства права.
Вважає, що висновки суду про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали є помилковими, адже матеріали справи свідчать про ознаки кримінальних правопорушень у діях посадових осіб банку. 

Процесуальні дії апеляційного суду
Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід суддів задоволено. Відведено суддів Янчук Тетяну Олександрівну, Талалай Ольгу Іванівну, Ярмолюка Олега Ігоровича від розгляду справи. 
 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

 
Узагальнені доводи та заперечення учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала з підстав, наведених в ній.
Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» – адвокат Кирдан А.В. проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції. Зазначив, що кошти в сумі 3028 грн були списані з рахунку ОСОБА_1 на підставі договору, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, представник відповідача звернув увагу на те, що розмір моральної шкоди, стягнутої рішенням суду, є майже вдвічі більшим, ніж сума судового збору, сплаченого банком за подання апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Мотивувальна частина
Встановлені фактичні обставини справи 
Встановлено, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2023 року відкрито провадження у справі №686/6223/23 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання до вчинення або припинення певних дій.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2023 року зупинено провадження у справі №686/6223/23 до одужання позивача ОСОБА_1 .
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 22 лютого 2024 року апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задоволено. Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 20 грудня 2023 року скасовано як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
13 січня 2024 року ОСОБА_1 сформувала телефонний запит за номером 3700 на який працівником банку підтверджено, що АТ КБ «ПриватБанк» з 06 січня 2024 року по 11 січня 2024 року кількома платежами списав з її рахунку гроші загалом в сумі 3028 грн на погашення сплаченого банком судового збору 04 січня 2024 року за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження, сплативши судовий збір в сумі 3028 грн.
23 січня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернулася письмово із заявою на ім`я Голови правління АТ КБ «ПриватБанк» Герхарда Бьошу, у якій зазначила: для термінового особистого контролю і зупинення злочинних дій злочинного угруповання Банку та заявила вимогу: «1. Термінового повернення на її пенсійний рахунок викрадених коштів в обсязі 3 028 грн. 2. Надання їй термінової відповіді за підписом Голови правління Банку за результатами перевірки цього повідомлення про злочини проти її прав і свобод, законних інтересів, що скоєні злочинним угрупованням Банку, причетність до цього злочину адвоката Калашнікової».
08 лютого 2024 року ОСОБА_1 на електронну пошту отримала лист-відповідь від 08 лютого 2024 року №20.1.0.0.0/7-240123/61040 за підписом головного фахівця з вдосконалення бізнес-процесів та технологій обробки звернень клієнтів й держорганів ОСОБА_2 у якому зазначено, що банк мав право списувати кошти з рахунку клієнта у межах сум, що підлягали сплаті банку. Підстави для повернення списаних коштів відсутні. 
24 травня 2024 року на карту № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , відбулося повернення платежу в сумі 3028 грн, що підтверджується випискою за договором №б/н від 10 червня 2024 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог учасниками у справі не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду. 
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін і диспозитивність (частина 3 статті 2 ЦПК України). 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до статті 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків; інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зверталась до АТ КБ «ПриватБанк» із скаргою-повідомленням про злочини, адресованою голові правління банку, однак отримала відповідь, підписану іншим уповноваженим працівником банку. 
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» передбачено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Частиною 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (частина 3 статті 15 Закону України «Про звернення громадян»).
Згідно з частинами 1, 2 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про звернення громадян» у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті. 
Отже, закон не вимагає, щоб відповідь на звернення надавалася особисто головою правління чи містила його власний підпис, якщо розгляд звернення здійснено уповноваженою посадовою особою банку.
Зважаючи на законодавчо встановлений обов`язок органу/підприємства, до якого направлене звернення, щодо своєчасного розгляду та надіслання заявнику у письмовій формі результатів розгляду звернення, орган/підприємство вважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.
Обов`язок повідомляти громадян про наслідки розгляду їхніх звернень має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) відповіді на звернення на адресу заявника (заявнику).
Встановивши, що ОСОБА_1 звернулася зі зверненням 21.01.2024 року, АТ КБ «Приватбанк» підготувало відповідь та направило її 08.02.2024 року, тобто в межах місяця з дня отримання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не отримала відповідь у встановлений законом строк, та саме за підписом голови правління колегія суддів до уваги не бере, оскільки письмові докази надані позивачем і досліджені судом першої інстанції свідчать про дотримання відповідачем терміну розгляду звернення і надання письмової відповіді у передбачений Законом України «Про звернення громадян» строк, та обов`язку надання відповіді саме за підписом голови правління не передбачено законом.
Доводи апелянтки про те, що суд змінив сформульовану нею позовну вимогу з «Визнати завідомо протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк» зі свавільного списання (викрадення) коштів з пенсійного рахунку в сумі 3028 грн на компенсацію своїх витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2023 року у справі №686/6223/23 за її позовом» на «Визнати дії Акціонерного товариства щодо стягнення (списання) коштів у розмірі 3028 грн, належних ОСОБА_1 , незаконними», внаслідок чого було змінено правову суть позовної вимоги, колегія суддів відхиляє як безпідставні. 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом звернення позивачки до суду було оскарження дій банку щодо списання коштів з її рахунку та зміст позовної вимоги зводився до визнання незаконними дій банку щодо списання конкретної суми коштів. Формулювання судом першої інстанції позовної вимоги як вимоги про визнання незаконними дій банку щодо стягнення (списання) коштів не змінило предмета чи підстав позову та не вийшло за межі заявлених вимог. 
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі №466/8242/18 зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 03 серпня 2022 року у справі №607/11755/20.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц).
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок неправомірного списання відповідачем з рахунку позивачки коштів їй було завдано моральної шкоди. 
Судом встановлено, що належні позивачці грошові кошти у сумі 3028 грн було безпідставно списано з її пенсійного рахунку і в подальшому за її зверненнями відповідачем не було вчинено жодних дій протягом майже чотирьох місяців, спрямованих на встановлення фактичних обставин безпідставно списаних коштів на рахунок банку. Дії відповідача, пов`язані з безпідставним зарахуванням на власний рахунок коштів позивача призвели до того, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості у повній мірі задовольнити свої життєві потреби, оскільки, будучи власником коштів, внаслідок дій відповідача, вона не змогла використати їх у своїх цілях, а в подальшому, отримати у своє розпорядження належні їй кошти.
Отже, протиправні дії відповідача спричинили позивачці негативні переживання, психологічний дискомфорт, а також необхідність докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права. Неправомірне списання коштів призвело до вимушених змін у її звичному способі життя, порушення нормального ритму повсякденної діяльності, необхідності звернення до відповідних установ з метою захисту своїх прав та інтересів. У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про завдання позивачці моральної шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував ступінь вини відповідача, характер і обсяг заподіяних позивачці моральних страждань, а також принцип співмірності між завданою шкодою та грошовою компенсацією. При цьому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині та визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5000 грн. 
Колегія суддів вважає висновок суду щодо розміру моральної шкоди законним, обґрунтованим і таким, що відповідає фактичним обставинам справи.
Щодо вимоги про постановлення окремої ухвали та направлення її до Хмельницької обласної прокуратури для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей згідно зі ст. 214 КПК України про вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Окрема ухвала – це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі №800/500/16 зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Недоліки в діяльності як підстава для постановлення окремої ухвали є оціночним поняттям та є застосовними у випадку наявності протиправності як конститутивної ознаки таких недоліків.
Частина п`ята статті 262 ЦПК України встановлює, що обов`язковими відомостями, що зазначаються в окремій ухвалі є:1) закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, та 2) в чому саме полягає порушення.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі №911/961/17 вказано, що в окремій ухвалі має бути зазначено закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його стаття, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Просте перерахування допущених порушень без зазначення конкретних норм чинного законодавства або перерахування норм права, порушення яких встановлено у судовому розгляді, є неприпустимим.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 травня 2018 року в справі № 922/3997/15, від 04 травня 2018 року в справі № 922/1733/17.
Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню (частина шоста статті 262 ЦПК України).
Згідно зі частиною сьомою статті 262 ЦПК України з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Частиною одинадцятої статті 262 ЦПК України визначено, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що визначення наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення та вирішення питання про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань належать до повноважень органів досудового розслідування та прокуратури, а не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім того, відповідно до статей 55, 214 КПК України позивачка не позбавлена права самостійно звернутися до правоохоронних органів або прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення для проведення відповідної перевірки.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правових підстав для постановлення окремої ухвали у даній справі не встановлено.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Висновки суду апеляційної інстанції 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування немає. 

Судові витрати
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а апелянтка звільнена від сплати судового збору, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 лютого 2026 року.

Судді Т.В. Спірідонова

Р.С. Гринчук 

А.М. Костенко