КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 березня 2026 року справа №640/11103/21
Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
До окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Національної поліції України, Головного управління Національної поліції у Донецькій області, в якому просить суд:
??- визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не внесення відомостей до наказу № 1105 о/с від 30.09.2019 року, про звільнення ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2015 р. у кількості 35 днів (діб), частини основної не використаної відпустки за 2016 р. у кількості 19 днів (діб), частини основної невикористаної відпустки за 2018 р. у кількості 23 дні (доби) та додаткові відпустки як учаснику бойових дій, у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 6 - днів 2019 року;
???- зобов`язати Національну поліцію України внести зміни до наказу № 1105 о/с від 30.09.2019 р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні основної відпустки за 2015 р. у кількості 35 днів (діб), частини основної не використаної відпустки за 2016 р. у кількості 19 днів (діб), частини основної невикористаної відпустки за 2018 р. у кількості 23 дні (доби) та додаткові відпустки як учаснику бойових дій, у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 6 -днів 2019 року;
- зобов`язати Національну поліцію України нарахувати та виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористані дні основної відпустки в 2015 р. у кількості 35 днів (діб), частини основної не використаної відпустки за 2016 р. у кількості 19 днів (діб), частини основної невикористаної відпустки за 2018 р. у кількості 23 дні (доби) та додаткові відпустки як учаснику бойових дій, у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 6 -днів 2019 року, відповідно до п. 8 розділу III Порядку № 260, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів;
- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні основної відпустки в 2015 р. у кількості 35 днів (діб), частини основної не використаної відпустки за 2016 р. у кількості 19 днів (діб), частини основної невикористаної відпустки за 2018 р. у кількості 23 дні (доби) та додаткові відпустки як учаснику бойових дій, у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 6 -днів 2019року, відповідно до п. 8 розділу III Порядку № 260, у розмірі - 68922, 50 грн;
- визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, період з листопад 2015 по липень 2017 року (включно);
- зобов`язати Національну поліцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не виплачену індексацію грошового забезпечення, період часу з листопада 2015 по липень 2017 року (включно);
???- визнати протиправними дії Національної поліції України, щодо ненарахованої грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні з поліції у - пільговому обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 393 від 17 липня 1992 року, зазначених у абзаці 1 пункту 3 цієї постанови, та ст. 9 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
???- зобов`язати Національну поліцію України перерахувати одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 при звільненні із розрахунку суми грошового забезпечення на день звільнення, врахувавши вислугу років крім календарного обчислення - пільгове обчислення для виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 393 від 17липня 1992 року, зазначених у абзаці 1 пункту 3 цієї постанови, та ст. 9 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
???- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.10.2019 р. по день ухвалення рішення суду виходячи з середнього заробітку відповідно до абзацу 3 пункту 2 Глави | Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 виходячи з суми середньоденної заробітної плати - 841,58 грн. (вісімсот сорок одна гривня 58 копійок);
????- зобов`язати Національну поліцію України подати звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 07.11.2015 до 1.10.2019 він проходив службу в органах Національної поліції України. Наказом відповідача від 30.09.2019 № 1105 о/с його звільнено з посади капітана поліції за пунктом 7 (за власним бажанням). Позивач вважає, що Головним управлінням протиправно не проведено із ним усіх розрахунків при звільненні, зокрема не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки (основної та додаткової) у 2015-2019 роках. Зауважує, що компенсація підлягає виплаті не залежно від того, у якому році виникло право на відпустку. Що ж до компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену для учасників бойових дій позивач просить врахувати, що право на її отримання гарантоване Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Тому, з метою захисту своїх прав та інтересів, звернувся до суду із адміністративним позовом.
Також зазначає, що під час проходження служби в органах Національної поліції йому не виплачувалася індексація грошового забезпечення у період з листопада 2015 по липень 2017 року, а на звернення щодо виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період відповідач повідомив, що оскільки індексація грошового забезпечення поліцейських передбачена постановою Кабінету міністрів України від 18.10.2017 №782, яка вступила в дію з 24.10.2017, тому її виплату здійснюється з 01.11.2017.
Позивач також посилався на протиправність дій Національної поліції України, щодо ненарахованої грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні з поліції у пільговому обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 393 від 17 липня 1992 року, зазначених у абзаці 1 пункту 3 цієї постанови, та ст. 9 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
У зв`язку з неповним розрахунком при звільненні Позивач зазначив, що має право на отримання компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №640/11103/21 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Національна поліція України подала до суду відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив Позивач підтримав усі свої позовні вимоги. Подав до суду клопотання про залучення співвідповідача в особі Головного управління Національної поліції у Донецькій області.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва залучено до участі у справі в якості співвідповідача - ГУ Національної поліції у Донецькій області.
Головним управлінням Національної поліції у Донецькій області надано до суду пояснення у справі та відзив на позовну заяву.
Позивачем та Національною поліцією України подано до суду додаткові пояснення у справі.
Від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла адміністративна справа №640/11103/21 на виконання Закону України № 2825-IХ від 13 грудня 2022 р. «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду».
Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями цю справу передано на розгляд судді Лиска І.Г.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду дану справу прийнято до провадження.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 , з 07.11.2015 року по 01.07.2017 рік працював в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області на різних посадах. Наказом № 250 о/с від 25.06.2018р. відповідно до п. ч. 9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переведено для подальшого несення служби до апарату центрального органу управління Національної поліції України. 
3 01.07.2017 року по 01.10.2019 рік позивач працював в НП України. 
Наказом № 1105 о/с від 30.09.2019р., за підписом голови НП України генерала поліції третього рангу Ігоря Клименко, ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції: за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), з 01.10.2029 року.
Відповідно до наказу, позивачу вказано встановити щомісячну премію за жовтень 2019 р. в розмірі 30 % , з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та компенсації за невикористані 08 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 05 діб щорічної чергової основної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Вислуга років на 01.10.2019 року у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги складає: 13 років 05 місяців 11 днів (діб), пільговий стаж не зазначений.
З наданої відповіді Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України № 703і/12/1/2/03-2021 від 06.04.2021 р. позивачу стало відомо, щодо порушення його прав з боку Відповідача - НП України, які виражаються: в не виплаті грошової компенсації при звільненні за невикористану основну відпустку за 2015-2016, 2018-2019 роки та додаткову відпустку як учасник БД за період з 2016, 2017, 2018 роки (включно) у кількості 42 дня (діб) та частину УБД за 2019 р. у кількості 6 днів (діб), за не нарахування та виплати індексації заробітку ОСОБА_1 за період з листопаду 2015 р. по липень (включно) 2017 р., та невиплати грошової допомоги при звільненні у відсотковій надбавці за вислугу років при звільненні у розмірі 25% за пільгове обчислення служби відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 393 від 17липня 1992 року, зазначених у абзаці 1 пункту 3 цієї постанови, Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та з урахуванням цього Порядку та умов - ст. 9 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічних основної, додаткової відпустки, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», індексації грошового забезпечення у 2015-2017 роках та ненарахування грошової допомоги ОСОБА_1 при звільненні з поліції у - пільговому обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 393 від 17 липня 1992 року, зазначених у абзаці 1 пункту 3 цієї постанови, та ст. 9 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено та сторонами не заперечується кількість невикористаних днів основної відпустки 03 доби в 2015 році, 19 діб в 2016 році, 21 добу в 2018 році та кількість невикористаних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 06 - днів 2019 року.
Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам.
Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст. 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст. 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (ст. 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст.16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (ст. 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст.18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст. 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1ст. 24 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 83 КЗпП України.
Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VІІІ (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону № 580-VIII).
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1 - 4 ст. 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Частинами 1 та 2 ст. 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260).
Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби.
Причиною виникнення спору у цій справі стало те, що відповідач при застосуванні норми ч. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII та пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 дійшов висновку, що компенсація підлягає виплаті позивачу виключно за невикористану у році звільнення відпустку, тобто у 2019 році. Водночас право 03 доби щорічної основної оплачуваної відпусток у нього виникло в 2015 році, на 19 діб щорічної основної оплачуваної відпусток у нього виникло в 2016 році, на 21 добу щорічної основної оплачуваної відпусток у нього виникло в 2018 році, тобто не у році звільнення. Це і стало підставою для відмови у виплаті спірної компенсації.
Однак суд не погоджується із таким підходом Головного управління до застосування положень законодавства, які унормовують питання виплати компенсації адже з аналізу ст. 93 Закону № 580-VIII та наведених вище норм трудового законодавства слідує, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. У свою чергу, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику (поліцейському) використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Отже, у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в його праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень ч. 2, 3 ст. 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504/96-ВР.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
При цьому суд відхиляє посилання відповідача на правову позицію, сформовану Верховним Судом в постановах у справах № 818/1276/17, № 820/5122/17, відповідно до якої питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані спеціальними нормами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин без врахування загальних норм, визначених КЗпП України та Законом № 504/96-ВР, а тому виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції.
У цьому контексті слід зазначити, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 по справі № 160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого у зазначених вище рішеннях суду та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що позивач при звільненні з органів Національної поліції не використав щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 03 доби в 2015 році, 19 діб в 2016 році, 21 добу в 2018 році, а тому набув право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки. Отже, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 6 - днів 2019 року, то суд зазначає наступне.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Як передбачено п. 12 ст. 12 цього Закону учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.
Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).
Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014, який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, припиняється.
Разом із тим, суд зазначає, що норми Закону № 3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку особі, яка проходила службу в поліції та володіла статусом учасника бойових дій, судом також враховані правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 200/1175/20-а.
Зокрема, Касаційний суд зазначив що, у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Таким чином, суд доходить висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 6 - днів 2019 року. Відтак, позовні вимоги у цій частині теж підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що при звільненні з позивачем не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку грошову компенсацію, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції.
Водночас, суд наголошує, що виключною компетенцією роботодавця є нарахування та виплата даної грошової компенсації. Отже, позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку в сумі 68922,50 грн не належать задоволенню.
Враховуючи приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 03 доби в 2015 році, 19 діб в 2016 році, 21 добу в 2018 році та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 6 - днів 2019 року.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Національну поліцію України внести зміни до наказу № 1105 о/с від 30.09.2019, включивши відомості про нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні основної та додаткової відпустки, суд зазначає наступне.
За приписами п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Наказ Національної поліції України № 1105 о/с від 30.09.2019, за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії, оскільки не змінює, не припиняє (не скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і не розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, а є актом одноразового застосування, дія якого має визначений строк.
При вирішенні цієї справи, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у якому визначено, що ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Ненормативні правові акти є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.
Суд зазначає, що наявність такої інформації в наказі є доцільною у випадку визначення її відповідачем при звільненні для подальшої виплати позивачу, однак, оскільки сама виплата компенсації в даній справі є предметом спору, то достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні основної та додаткової відпустки. У такому випадку рішення суду є достатньою підставою для виплати компенсації.
Отже, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не внесення до наказу № 1105 о/с від 30.09.2019 відомостей про нарахування спірної компенсації та зобов`язання внести такі відомості слід відмовити.
Щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, період з листопад 2015 по липень 2017 року (включно), суд зазначає наступне.
Згідно пункту 4 частини десятої статті 62 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Пунктом 3 Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року за №260, визначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); премії; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною п`ятою статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення", абз.2 статті 1 якого встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно абзацом 4 частини першої статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Приписи частини шостої статті 2 вказаного Закону визначають, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За правилами частини першої статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 1 січня 2016 року - 103 відсотка).
Згідно частини другої статті 6 вказаного Закону порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням змін внесених постановою КМ України від 18 жовтня 2017 року № 782 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
За змістом пункту 4 зазначеного Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Пунктом 11 вказаного Порядку встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Відтак, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (до 1 січня 2016 року - 101 відсоток).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - з місяця введення в дію (опублікування) Закону України від 6 лютого 2003р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (пункт 4 Порядку).
Відповідно до пункту 6 Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів І коштів державного бюджету.
Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013р. у справі № 9- рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.
Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи із служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
При цьому, обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.04.2023 у справі № 420/19450/21, що враховується судом, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.
Відповідно до довідки щодо нарахування індексації грошового забезпечення Позивача, наявної в матеріалах справи, та Листа ГУ НП у Донецькій області від 06.04.2021, судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 №782 внесені зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації, доповнивши абзац 5 такою категорією осіб як поліцейські. 
Внаслідок чого, за період з листопада 2015 по липень 2017 (включно) індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача та з урахуванням викладеного, вказана вимога не обмежується будь-яким строком.
В свою чергу, відсутність в нормативно-правовому акті певної категорії осіб, тобто наявність законодавчої прогалини, не може мати наслідком порушенням державою взятих на себе зобов`язань.
Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування спірної індексації до 24.10.2017, тобто до внесення змін до Порядку № 1078, є необґрунтованими, оскільки Закон № 580-VIII має вищу юридичну силу ніж Порядок № 1078.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.01.2021 у справі № 160/35/20, від 16.07.2020 у справі № 2140/1763/18.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відтак, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Національної поліції України, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, період з листопад 2015 по липень 2017 року (включно), є обґрунтованими.
Як наслідок слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не виплачену індексацію грошового забезпечення, у період часу з листопада 2015 по липень 2017 року (включно).
Щодо позовної вимоги стосовно визнання протиправними дії Національної поліції України, щодо ненарахованої грошової допомоги Позивачу при звільненні з поліції у пільговому обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до п. 4 Постанови КМУ № 393 від 17 липня 1992 року, зазначених у абзаці 1 пункту 3 цієї постанови, та ст. 9 вказаного Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ), Порядком обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 (далі Порядок № 393).
Згідно зі ст. 1-2 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби: особи начальницького і рядового складу Національної поліції України.
Відповідно до ст. 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до п. 10 Порядку № 393 (у редакції чинній станом на час звільнення позивача зі служби), особам рядового і начальницького складу Національної поліції України, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.
Згідно розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Національної поліції України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5, особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за станом здоров`я (через хворобу), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей (п. п. 1, 5 розділу ІІІ Порядку № 925/5).
Аналіз вказаних положень вказує на те, що особам рядового і начальницького складу Національної поліції України, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Суд встановив, що відповідно до наказу від 30.09.2019 №1105 о/с, стаж служби позивача: у календарному обчисленні становить 13 років 05 місяців 11 днів.
Таким чином, одноразова грошова допомога при звільненні нарахована позивачу за кожний повний календарний рік служби, тобто у відповідності до вимог ст. 9 Закону № 2262-ХІІ та п. 10 Порядку № 393.
Покликання позивача на те, що спірна допомога має обчислюватись виходячи із обсягу вислуги років у пільговому обчисленні, суд відхиляє, як необґрунтовані, оскільки вищевказані положення не передбачають можливості такого врахування під час призначення грошової допомоги при звільненні. Суд зазначає, що врахування вислуги років у пільговому обчисленні для призначення пенсії не є тотожним призначенню грошової допомоги при звільненні, оскільки є різними за своїм змістом виплатами (спірна допомога відноситься до компенсаційних виплат, а не до пенсійних) та врегульовані різними нормами вищевказаних нормативно-правових актів.
Із вказаних підстав суд відхиляє покликання позивача на постанови Верховного Суду з огляду на те, що у вказаних позивачем справах обставини справи суттєво відрізняються від обставин справи, що розглядається, що робить їх висновки не релевантними до спірних правовідносин.
Варто зазначити, що пункт 1 і 2 постанови № 393 визначають періоди, які зараховуються до вислуги років, однак не містять положень, що передбачали б можливість врахування до календарної вислуги років її обсягу у пільговому обчисленні.
Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що призначивши позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні виходячи із повних календарних років служби відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений діючим законодавством.
Щодо позовної вимоги стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.10.2019 р. по день ухвалення рішення суду, суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.
Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
З матеріалів справи вбачається, що позивача 01.10.2019 року звільнено з військової служби. Втім, остаточний розрахунок при звільнені Відповідачем не проведено, оскільки вказана обставина саме являється предметом позову у даній адміністративній справі.
Оскільки остаточний розрахунок буде здійснено Відповідачем саме на виконання Рішення у справі №640/11103/21, відсутні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.
Суд звертає увагу на правову позицію Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16 адміністративне провадження №K/9901/15983/18 у подібних правовідносинах, відповідно до якої зазначено, що: «…Відповідачем у цій справі є Національна поліція, яка у правовідносинах, які виникли у зв`язку зі звільненням позивача зі служби в органах поліції, діяла як орган, до компетенції якого (в особі його керівника) віднесено прийняття рішень про прийняття і звільнення зі служби, тобто як роботодавець.
????ДПН є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції і наділений статусом юридичної особи. Водночас у правовідносинах з позивачем він не діяв як орган, до відання якого віднесено ухвалення рішення про прийняття на службу та звільнення з неї і те, що грошове забезпечення позивачу виплачував ДПН не змінює його правового статусу у правовідносинах, пов`язаних з прийняттям на службу в органи поліції».
????Так, у справі № 820/1134/17 (К/9901/17329/18) колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначила, що за наведеного вище правового регулювання виплата поліцейським одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби проводиться Національною поліцією України.
Щодо клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає таке.
Частиною 1 ст.382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Тобто положеннями вказаної норм закріплено право саме суду встановлювати контроль за виконанням судового рішення і вирішувати у яких випадках належить подавати відповідний звіт, при цьому, строк встановлює також саме суд. 
Втім, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили.
Проаналізувавши обставини справи та зміст позовних вимог, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у вказаній адміністративній справі на момент ухвалення судового рішення у справі.
Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», отже питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору не розглядається.
Керуючись статтями 9, 14, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов - задовольнити частково.
Зобов`язати Національну поліцію України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку у кількості 03 доби в 2015 році, 19 діб в 2016 році, 21 добу в 2018 році та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 14 календарних днів (діб) за 2016, 2017, 2018 р. та 06 - днів 2019 року, відповідно до п. 8 розділу III Порядку № 260, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, період з листопад 2015 по липень 2017 року (включно).
Зобов`язати Національну поліцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не виплачену індексацію грошового забезпечення, період часу з листопада 2015 по липень 2017 року (включно).
У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.