461/948/22
1-кп/461/75/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2026 року  Галицький районний суд м.Львова

в складі:    головуючого судді    ОСОБА_1 
секретар судового засідання   ОСОБА_2 
з участю:    прокурора      ОСОБА_3 
обвинуваченої     ОСОБА_4 
захисника     ОСОБА_5 
захисника      ОСОБА_6 
потерпілого      ОСОБА_7 
представника потерпілого   ОСОБА_8 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 12021141360000790 від 30.11.2022 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Обухова Київської області, українки, громадянки України, яка зареєстрована та до затримання проживала за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

обвинувачена ОСОБА_4 , 29.11.2021 приблизно о 11:57 год., перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Під Дубом, 8, заволоділа чужим майном (шахрайство), шляхом обману, вчиненого за попередньою змовою в групі із невстановленими слідством особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, під приводом обміну валюти, заволоділа грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7 у великих розмірах, зокрема, в сумі 19 000 доларів США (згідно курсу НБУ станом на 29.11.2021 становить 514 962 грн. 70 коп.), чим спричинила останньому майнової шкоди на вказану суму за наступних обставин.
Так, близько 19 листопада 2021 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, у ОСОБА_4 спільно із невстановленою досудовим розслідуванням особою, виник умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 шляхом обману під приводом обміну валюти.
З метою реалізації свого злочинного умислу невстановлена досудовим розслідуванням особа 19.11.2021, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, зателефонувала до ОСОБА_7 та домовилась про обмін валюти долара США на українську гривню за курсом вищим від курсу НБУ.
Так, 29.11.2021 ОСОБА_4 , знаходячись у приміщенні, яке орендувала для здійснення свого злочинного умислу за адресою: м. Львів, вул. Під Дубом, 8, де попередньо здійснила перепланування приміщення у вигляді пункту обміну валюти на надання інших послуг щодо автолізингу, достовірно знаючи, що попередньо обмін валюти не відбудеться, діючи умисно та з корисливих мотивів, увівши ОСОБА_7 в оману щодо свого наміру здійснити обмін валюти, для надання своїм діям ознак добросовісності, під видом договірних відносин, отримала від потерпілого ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, повернувши 1 000 доларів США останньому, оскільки згідно усної домовленості обмін валюти мав здійснитись в сумі 19 000 доларів США.
При цьому, потерпілий будучи переконаний у добросовісності намірів ОСОБА_4 як працівника пункту обміну валюти, передав останній грошові кошти в сумі 19 000 доларів США (згідно курсу НБУ станом на 29.11.2021 становить 514 962 грн. 70 коп.), що були визначені під час усної домовленості із невстановленою досудовим розслідуванням особою, якими ОСОБА_4 заволоділа, вийшовши з приміщення, яке орендувала через аварійний вихід, та у подальшому передала вказані кошти невстановленим слідством особам, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, які розпорядились ними на власний розсуд.
Своїми протиправними діями ОСОБА_4 та невстановлені слідством особи, спричинили ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 514 962 грн. 70 коп., що відповідно до примітки ст. 185 КК України, є шкодою у великому розмірі.
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.190 КК України (в редакції Закону України про кримінальну відповідальність станом на час інкримінованого кримінального правопорушення).

Обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, у вчиненому щиро розкаялася; підтвердила всі обставини, викладені в обвинуальному акті; докази своєї винувтості, зібрані досудовим слідстом та безпосередньо дослідженими судом, не оспорює. 

На підставі повного визнання вини обвинуваченою тадоказів дослвджених в судовому засіданні, допитаних свідків, об`єктивність та повнота яких учасниками судового розгляду не оспорюється, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

31 березня 2026 року між прокурором Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12021141360000790 від 30.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, з однієї сторони, та обвинуваченою у цьому провадженні ОСОБА_4 з іншої сторони, за участю захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 , на підставі ст. ст. 468, 469, 470, 472 КПК України, в приміщенні Галицького районного суду міста Львова, що за адресою: місто Львів, вулиця Чоловського, 2, за ініціативою обвинуваченої, за письмової згоди потерпілого ОСОБА_7 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з умовами угоди, ОСОБА_4 беззастережно та у повному обсязі визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй діяння - кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а саме в заволодінні чужим майном (шахрайство), шляхом обману, вчиненому за попередньою змовою в групі осіб, у великих розмірах (в редакції Закону України про кримінальну відповідальність станом на час інкримінованого кримінального правопорушення), згідно пред`явленого обвинувачення, в межах кримінального провадження № 12021141360000790 від 30.11.2021.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч.ч.2, 4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо:
1) кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів;
2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами;
3) особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.
Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Чинний кримінальний процесуальний закон України не визначає зміст категорії «суспільний інтерес», оскільки само по собі це є абстрактним поняттям, під яким розуміється ставлення суспільства до певних явищ як наслідок їх оцінки на підставі усталених уявлень про позитивний чи негативний характер таких явищ.
Аналізуючи судову практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (наприклад, рішення 27.06.2019 в справі «ТОВ «Світ розваг» та інші проти України» - заява №13290/11, рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України»- заява №29979/04), можна зробити висновок, що відповідно до його сталої практики поняття «суспільний (публічний) інтерес» тлумачиться широко, й дотримання необхідного балансу між суспільними (публічними) та приватними інтересами є важливою вимогою демократичного суспільства та складовою принципу верховенства права. Також аналіз рішень ЄСПЛ від 12.05.2005 у справі «Ocalan v.Turkey» - заява №46221/99 (пункт 168), від 23.11.2000 у справі «Former King of Greece and Others v. Greece» - заява №25701/94 (пункт 89), від 25.03.1999 у справі «Iatridis v. Greece» - заява №31107/96 (пункт 55) дає підстави виснувати, що складовими принципу верховенства права ЄСПЛ вважає збалансованість інтересів окремого індивіда з інтересами інших членів суспільства, принцип пропорційності, справедливий баланс між вимогами спільного (публічного) інтересу та захистом фундаментальних прав особи.
Разом з тим, суспільство є неоднорідною соціальною сукупністю осіб з різним віком, освітою та культурою, майновим та соціальним станом, уявленнями про життєві цінності, оцінкою боротьби з корупцією тощо, що може призвести до різнополюсних уявлень різних верств суспільства про одне й те явище.
З огляду на це, суд оцінює наявність чи відсутність суспільного інтересу в укладенні угоди про визнання винуватості як баланс між державними і особистими інтересами, який передусім покликаний досягнути завдань кримінального судочинства, які полягають в захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, що ґрунтується на суддівському розсуді, тобто суб`єктивній оцінці об`єктивних обставин справи.
Також завданням кримінального судочинства є забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Окрім того, затвердження угоди про визнання винуватості забезпечує скорочення часу розгляду будь-якого кримінального провадження в розумні строки, мінімізує витрати державних ресурсів, особистих ресурсів учасників кримінального провадження, а також зменшує надмірне навантаження на органи публічного обвинувачення та суд.
Більш того, затвердження угоди свідчитиме про ефективне здійснення судового провадження, яке забезпечить притягнення обвинуваченого до відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень з метою виправлення останнього. Зазначене сприятиме формуванню у суспільства правосвідомості та усвідомлення невідворотності покарання за вчинені правопорушення.
Особливої актуальності та необхідності питання процесуального реагування на дотримання принципу розумності строків кримінального провадження набуло в зв`язку з ухваленням Європейським судом з прав людини (ЄСПЛ) 24.02.2022 остаточного рішення у справі « Романов та інші проти України (заява №5159/21), де ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного юридичного захисту.
Загалом, своєчасне розкриття кримінальних правопорушень, призначення справедливого покарання винній особі, відшкодування матеріальних збитків в узгодженому розмірі є свідченням наявності суспільного інтересу, дотримання принципу балансу інтересів та відповідає інтересам України на сучасному етапі державності.

Суд вважає, що умови цієї угоди відповідають інтересам суспільства і зазначає, що укладення угод про визнання винуватості за загальним принципом стимулюватиме інших підозрюваних чи обвинувачених укладати такі з метою сприяння у проведенні кримінального провадження та потенційної можливості бути засудженим до найменш тривалого строку покарання, визначеного в санкції інкримінованої статті чи бути звільненим від його відбування, що сприятиме виправленню та запобіганню вчиненню засудженими нових кримінальних правопорушень, а також впливатиме на усвідомлення будь-ким неминучої караності протиправних діянь.
Матеріальної шкоди кримінальним правопорушенням державі не завдано. 

Обвинувачена ОСОБА_4 та її захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підтвердили суду добровільність укладення угоди , спільну узгодженість усіх викладених у ній умов та відсутність процесуального примусу зі сторони обвинувачення. 
Прокурор ОСОБА_3 також підтвердила добровільність укладення угоди з його сторони.
Потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 підтримали надану потерпілим 19.03.2026 письмову згоду на укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченою.

Відтак суд переконався, що укладення сторонами цієї угоди про визнання винуватості є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин ніж ті, що передбачені в угоді.
Крім того, укладена угода не порушує прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб, не має преюдиціального значення для кримінальних проваджень щодо будь-яких інших осіб; потерпілий ОСОБА_7 19.03.2026 надав письмову згоду на укладення угоди про визнання винуватості.

Відтак, в цьому кримінальному провадженні законодавчо можливе безумовне укладення угоди про визнання винуватості щодо інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення.

При цьому, суду невідомо про укладення раніше інших угод про визнання винуватості у цьому кримінальному провадженні, тому відсутні перешкоди, встановлені частиною 8 статті 474 КПК.

Угода про визнання винуватості відповідає формальним вимогам статті 472 КПК та містить усі необхідні реквізити: її сторони, формулювання обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК, наслідки невиконання угоди, дата укладення та угоди та підписи сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у кримінального правопорушення за ч.3 ст.190 КК України, тобто в заволодінні чужим майном (шахрайство), шляхом обману, вчиненому за попередньою змовою в групі осіб, у великих розмірах (в редакції Закону України про кримінальну відповідальність станом на час інкримінованого кримінального правопорушення).

В судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила кожну із обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується і які викладені в угоді та обвинувальному акті, та беззастережно визнала свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
З огляду на вищенаведене та враховуючи описані в обвинувальному акті та угоді фактичні обставини, суд вважає наявним склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, що вказує на правильну кваліфікацію інкримінованих ОСОБА_4 діянь та наявність фактичних підстав для визнання нею винуватості.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачена ОСОБА_4 цілком і повністю розуміє положення, передбачені ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до неї у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою про визнання винуватості.

Також судом перевірено угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України (в тому числі, щодо змісту та порядку укладення угоди) та КК України (в тому числі щодо узгодженої міри покарання); підстав для відмови в її затверджені не встановлено.

Щодо призначення покарання. 
Відповідно до статті 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Тобто суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, що є виключно дискрецією суду у кримінальному судочинстві і охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. При цьому виключно каральний підхід при призначенні покарання є неефективним для розв`язання проблем запобігання злочинності в Україні.

Відповідно до частини 1 статті 65 КК, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Частина 2 статті 65 КК встановлює, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Тобто суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Згідно з частиною частини 5 статті 65 КК, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Частиною 1 статті 475 КПК визначено, що якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Також суд зазначає, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Вивчаючи особу обвинуваченої, слід зазначити, що ОСОБА_4 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, вперше вчинила злочин, який відноситься до тяжких злочинів; характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває; щиро кається у вчиненому; ОСОБА_4 повністю відшкодувала заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду потерпілому; між потерпілим і обвинуваченою укладено мирову угоду в частині цивільного позову, яка судом затверджена і на момент ухвалення вироку виконана; сторона потерпілого не настоює на суворості покарання; обвинувачена добровільно перерахувала благодійну допомогу в сумі 40 000 грн. на потреби військової частини НОМЕР_1 (розрахунковий рахунок UA 358201720313201003301054697, Державна казначейська служба України, м. Київ) та 40 000 грн. Міністерству оборони України( матеріально-технічне та медичне забезпечення ( розрахунковий рахунок UA458201720313281002302018611 Державна казначейська служба України, м. Київ).
Вищевказані пом`якшуючі обставини істотно знизили тяжкість вчиненого злочину.
При цьому судом не встановлено обставин, передбачених статтею 67 КК, які обтяжують покарання.
Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.

Сучасний кримінальний процес розрізняє загальний порядок розгляду кримінального провадження та особливі порядки, серед яких зокрема вирізняється кримінальне провадження на підставі угод, порядок здійснення якого регламентований статтями 469-476 КПК.

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, беручи до уваги конкретні обставини справи, особу обвинуваченої, мотив та ступінь тяжкості вчиненого нею суспільно-небезпечного діяння, наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, заслухавши думку учасників судового провадження - прокурора, потерпілого, обвинуваченої та її захисників, - суд не встановив підстав для відмови в затвердженні такої угоди, передбачених частиною 7 статті 474 КПК, оскільки укладена угода відповідає нормам КК, КПК та інтересам суспільства, зокрема в частині узгодженого покарання, яке відповідає загальним засадам призначення покарання, є пропорційним та достатнім, й забезпечить досягнення мети його застосування.

Відтак суд вважає за можливе затвердити укладену угоду шляхом ухвалення вироку та призначення обвинуваченій узгодженої міри покарання у виді позбавлення волі і звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, та дискреційним встановленням іспитового строку і покладенням певних обов`язків.

Щодо цивільного позову - ухвалою суду від 25.02.2026 затверджено мирову угоду між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченою ОСОБА_4 та закрито провадження у справі в частині цивільного позову. 

Ухвалою суду від 20.03.2023 року накладено арешт на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000).

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, і згідно ч.1 ст.131 КПК України застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як встановлено в судовому засіданні, підставою накладення арешту було те, що потерпілим в рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов; тому для забезпечення можливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, було накладено арешт.

З огляду на викладене, оскільки потерпілий та обвинувачена уклали мирову угоду, якою врегульовані всі спірні питання, що є предметом цивільного позову у даній справі, шляхом передачі обвинуваченою у власність потерпілого нерухомого майна на відшкодування завданої шкоди; така мирова угоду затверджена судом; відтак підписання та затвердження мирової угоди говорить про відсутність мети накладення арешту, а тому суд вважає, що потреба в його подальшому застосування відпала.
Подальше застосування заходів забезпечення кримінального провадження суперечить вимогам ч.3 ст. 132 КПК України, а тому клопотання слід задоволити, оскільки це не перешкоджатиме розгляду кримінального провадження по суті та виконанню судового рішення в майбутньому.

Витрати за проведення експертиз відсутні.
Питання речових доказів вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 374, 468, 469, 471, 473-475 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 31 березня 2026 року між прокурором Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12021141360000790 від 30.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, з однієї сторони, та обвинуваченою у цьому провадженні ОСОБА_4 з іншої сторони, за участю захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 , на підставі ст. ст. 468, 469, 470, 472 КПК України, в приміщенні Галицького районного суду міста Львова, що за адресою: місто Львів, вулиця Чоловського, 2, за ініціативою обвинуваченої, за письмової згоди потерпілого ОСОБА_7 , згідно умов даної угоди.

ОСОБА_4  визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України (в редакції Закону України про кримінальну відповідальність станом на час інкримінованого кримінального правопорушення), та призначити їй узгоджене покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України  ОСОБА_4  звільнити від відбуття призначеного покарання із випробуванням та визначити 2 (два) роки іспитового строку.

Згідно ст.76 КК України покласти на  ОСОБА_4  обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;  повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. 

Запобіжний захід  ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою - скасувати.

Звільнити ОСОБА_4 негайно з-під варти в залі суду.

Скасувати арешти, накладені в ході досудового розслідування ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова 03.12.2021, ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 08.12.2021, ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 10.12.2021.

Скасувати арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2192873980000), який накладений ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2023 року (справа № 461/948/22) у кримінальному провадженні № 12021141360000790 від 30.11.2022 року.

Речові докази:
сувенірні купюри номіналом 1000 грн. в кількості 709 штук, сувенірні купюри номіналом 200 грн. в кількості 548 штук, печатку з надписом «контроль перерахунку», печатку для відтиску дати, печатку зеленого кольору з надписом «контроль перерахунку», печатку синього кольору із надписом «Зношені», пристрій для підрахунку купюр сірого кольору, колонку чорного кольору, ключі в кількості 2 штуки, вивіску синього кольору з малюнком трьох автомобілів з надписом «Авто лізинг» 0637117224 - знищити, куртку чорного кольору, куртку білого кольору, резинку білого кольору, декоровану бісером білого кольору - повернути ОСОБА_4 ;
мобільний телефон марки "Mi", ІМЕІ: НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 та коробку до нього, мобільний телефон "ОРРО", синього кольору, ІМЕІ: НОМЕР_5 , ІМЕІ: НОМЕР_6 з вставленою сім-карткою, мобільного оператора "Київстар" з абонентським номером НОМЕР_7 та з вставленою сім-карткою, мобільного оператора "Водафон" з абонентським номером НОМЕР_8 та коробку до нього, мобільний телефон марки "Самсунг" чорного кольору, в чохлі рожевого кольору, мобільний телефон марки "Самсунг" чорного кольору, в чохлі "типу" книжка, мобільний телефон марки "Iphone 5" білого кольору, в чохлі чорного кольору, сім - картку, мобільного оператора "Водафон" № НОМЕР_9 , сім - картку, мобільного оператора "Київстар" № НОМЕР_10 , флеш картку " Sony" Memory Stick Pro Duo 1gb, флеш картку "Transcend" Premium 300х 16gb, 7 стартових пакетів мобільного оператора "Київстар" з наступними абонентськими номерами: НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_16 , НОМЕР_17 , 5 стартових пакетів мобільного оператора "Водафон" з наступними абонентськими номерами: НОМЕР_18 , НОМЕР_19 , НОМЕР_20 , НОМЕР_21 , 5 банківських карток банку "Приват Банк" з наступними номерами № НОМЕР_22 , № НОМЕР_23 , № НОМЕР_24 , № НОМЕР_25 , № НОМЕР_26 та банківську картку банку "Мобіл Банк Кінг" з номером № НОМЕР_27 - повернути ОСОБА_9 ;
мобільний телефон марки Iphone 7 чорного кольору в чохлі лавандового кольору, мобільний телефон чорного кольору марки "Мейзу" IMEI: НОМЕР_28 , IMEI: НОМЕР_29 , з вставленою сім картою мобільного оператора "Vodafone" з абонентським номером НОМЕР_30 , мобільний телефон Iphone 11, червоного кольору IMEI: НОМЕР_31 , пароль НОМЕР_32 з вставленою сімкартою мобільного оператора "Vodafone" з абонентським номером НОМЕР_33 , мобільний телефон марки "Мейзу", білого кольору IMEI: НОМЕР_34 , мобільна батарейка ELG, куртку чорного кольору "boohoo" поміщену в чорний поліетиленовий пакет, планшет чорного кольору "PIXUS" - повернути ОСОБА_4 .

З підстав, передбачених частиною 4 статті 394 КПК України, вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. 
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя        ОСОБА_1