ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

09 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/97/25 
Номер провадження 22-ц/816/141/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Щербаченко М. В. 
розглянув в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 19 лютого 2025 року, у складі судді Катрич О.М., ухваленого у місті Суми, повне судове рішення складене 19 лютого 2025 року,
в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комсервіс Суми» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комсервіс Суми» звернулася до суду через свого представника Супрун Н.М., із позовом, який обґрунтовує тим, що ТОВ «Комсервіс Суми» згідно укладеного договору № 16/08/2021 від 16 серпня 2021 року надає послуги з утриманням будинків і споруд та прибудинкових територій за місце проживання відповідача - АДРЕСА_1 , однак останній вчасно за отримані послуги не сплачує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за період з 01 грудня 2023 р. по 31 грудня 2024 р. в розмірі 1 824,72 грн., яку відповідач в добровільному порядку не вносить. Тому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 грудня 2023 р. по 31 грудня 2024 р. в розмірі 1 824,72 грн. та судовий збір.
Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 19 лютого 2025 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з управління багатоквартирним будинком в розмірі 1 824,72 грн, а також відшкодування судового збору в розмірі 3 028 грн. 
Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також за неповного з`ясування обставин справи та неналежної оцінки доказів.
Апелянт зазначає, що нарахування заборгованості здійснено з порушенням умов договору, оскільки розмір щомісячної плати за послуги управління будинком був самовільно змінений позивачем без належного погодження співвласниками та без внесення відповідних змін до договору у встановленому законом порядку. При цьому відсутні докази затвердження нового розміру тарифу зборами співвласників.
Також скаржник вказує, що позивач не довів належним чином правові підстави виникнення зобов`язань, зокрема не надав доказів укладення договору з дотриманням вимог законодавства, повноважень особи, яка підписала договір від імені співвласників, а також доказів доведення умов договору до відома відповідача.
Крім того, апелянт наголошує на недопустимості використаних судом доказів, зокрема так званої «обігової відомості», яка не містить належних реквізитів, не підписана уповноваженою особою та не підтверджує факту надання послуг, їх обсягу та якості. Також у ній відсутнє обґрунтування початкової заборгованості, що унеможливлює перевірку правильності її нарахування.
Скаржник зазначає, що позивач не надав доказів фактичного надання послуг, зокрема актів виконаних робіт чи інших первинних документів, а тому відсутні підстави вважати, що послуги були надані належним чином і підлягають оплаті.
Окремо апелянт вказує, що договірні відносини між сторонами фактично відсутні, оскільки додаткова угода до договору не укладалася належним чином, а відтак позивач не має правових підстав вимагати оплату послуг. На його думку, нарахування платежів є наслідком односторонніх дій позивача, що не створюють обов`язків для відповідача.
Також у скарзі звертається увага на порушення позивачем обов`язку інформувати співвласників про надані послуги та їх вартість, а також на відсутність належної комунікації з відповідачем щодо підстав нарахування заборгованості.
Таким чином, відповідач просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 25.11.2010 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).
Також ОСОБА_1 є власником вищевказаної квартири, яка має загальну площу 29,77 кв.м. що підтверджується довідкою МЄІРЦ (а.с.5), а також загальними відомостями про будинок (а.с.8 зворот).
16 серпня 2021 року між ТОВ «Комсервіс Суми» (Управитель) і співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 в особі ОСОБА_2 укладений договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком (далі за текстом - Договір управління).
Відповідно до пункту 1 Договору управління Управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком (далі – послуга з управління), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.
Відповідно до пункту 9 договору управління ціна послуги з управління становить 5,758 грн (без ПДВ) на місяць за 1кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку, відповідно до розрахунку ціни послуги з управління багатоквартирним будинком, що міститься у додатку №5 (далі – розрахунок ціни послуги), та включає: 1) витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку оплату послуг щодо енергопостачання спільного майна будинку в розмірі 5,432 грн. за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку відповідно до кошторису витрат на утримання будинку і прибудинкової території, що міститься в додатку 6 до цього договору; 2) винагороду управителю в розмірі 0,326 грн на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку.
Із змісту пункту 10 договору управління виходить, що плата за послугу з управління нараховується щомісяця управителем та вноситься кожним співвласником не пізніше двадцятого числа місяця, наступного за розрахунковим. За бажанням співвласника оплата послуги з управління може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.
За пунктом 11 договору управління Управитель щороку, не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії цього договору, звітує перед співвласниками про виконання розрахунку ціни послуг відповідно до пункту 15 цього договору та подає співвласникам на погодження новий Розрахунок ціни послуг. Новий розрахунок ціни послуг підлягає погодженню співвласниками шляхом прийняття відповідного рішення у порядку, встановленому законом, з подальшим внесенням змін до цього договору. У випадку, якщо новий розрахунок ціни послуг співвласниками не погоджено, продовжує діяти раніше погоджений розрахунок ціни послуг (а.с. 7-8).
Відповідно до кошторису витрат на управління будинком та прибудинкової територією по буд. АДРЕСА_1 загальна сума витрат становить 5,758 грн за 1 кв.м. у т.ч. винагорода управителю 0,326 грн за 1 кв.м. (а.с. 10).
02 квітня 2024 року ТОВ «Комсервіс Суми» до Договору №16/08/21 від 16 серпня 2021 року укладена додаткова угода №2 (далі за текстом – Додаткова угода), яка підписана директором ТОВ «Комсервіс Суми» Н. Супрун і уповноваженою особою співвласників Тетяною Неліною.
Відповідно до додаткової угоди сторони договору управління вирішили з 01 травня 2024 року збільшити ціну послуги з управління до 6,700 гривень (без ПДВ) на місяць за 1 кв.м. загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку, у т.ч. ???винагороду управителю в розмірі 0,410 грн. на місяць за І загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку (а.с. 11).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні правовідносини з надання послуг з управління багатоквартирним будинком, у яких позивач надає відповідні послуги, а відповідач є власником квартири та споживачем цих послуг, однак належним чином їх не оплачує.
При цьому суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема щодо обов`язку споживача своєчасно оплачувати отримані житлово-комунальні послуги. 
Судом першої інстанції взято до уваги, що позивач надав докази на підтвердження нарахування заборгованості, зокрема договір про надання послуг та обігову відомість, у той час як відповідач не подав відзиву і не спростував наданих доказів.
З урахуванням встановленого факту належності відповідачу квартири, надання позивачем послуг з управління будинком, наявності заборгованості за відповідний період та відсутності заперечень чи доказів з боку відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги, а також судового збору у заявленому розмірі.
З урахуванням встановлених судом обставин, визначаючи зміст спірних правовідносин колегія суддів керується таким.
Між сторонами виник спір щодо стягнення виконавцем заборгованості із плати за управління багатоквартирним будинком із споживача цих послуг за період з 01.12.2023 по 31.12.2024 на загальну суму 1824,72 грн. на підставі укладеного 16 серпня 2021 Договору управління, який з 01 травня 2024 року діє у редакції додаткової угоди №2 від 02 квітня 2024 року.
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі – Закон №2189-VIII) в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Відповідно до пунктів 12-14 частини першої статті 1 Закону №2189-VIII послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору. 
Споживачем житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач. 
Управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
Згідно зі статтею Закону №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
За приписами пункту 5 частини другої статті 7 Закону №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону №2189-VIII управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором.
Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Встановивши, що відповідач є власником квартири у багатоквартирному будинку та споживачем послуг з управління таким будинком, які надаються позивачем на підставі укладеного договору, а також що за відповідачем обліковується заборгованість за надані послуги за визначений період, врахувавши, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження нарахування плати за послуги, тоді як відповідачем не подано відзиву, не надано доказів на спростування позовних вимог і не доведено відсутність заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком та судових витрат.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, що нарахування заборгованості здійснено з порушенням умов договору, оскільки розмір щомісячної плати за послуги управління будинком був самовільно змінений позивачем без належного погодження співвласниками та без внесення відповідних змін до договору у встановленому законом порядку при відсутності доказів затвердження нового розміру тарифу зборами співвласників, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Із апеляційної скарги вбачається, що відповідач визнає умови договору управління №16/08/2021 від 16 серпня 2021, яким ціна послуги з управління будинком становить 5,758 грн, проте не визнає нову ціну послуги, встановлену з 01 травня 2024 року додаткової угодою №2 від 02 квітня 2024 року у розмірі 6,700 грн.
На обгрунтування своїх доводів відповідач посилається на пункт 11 договору управління, відповідно до якого управитель щороку, не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії цього договору, звітує перед співвласниками про виконання розрахунку ціни послуг відповідно до пункту 15 цього договору та подає співвласникам на погодження новий розрахунок ціни послуг. Новий розрахунок ціни послуг підлягає погодженню співвласниками шляхом прийняття відповідного рішення у порядку, встановленому законом, з подальшим внесенням змін до цього договору. У випадку, якщо новий розрахунок ціни послуг співвласниками не погоджено, продовжує діяти раніше погоджений розрахунок ціни послуг. Новий розрахунок ціни послуг підлягає погодженню співвласниками шляхом прийняття відповідного рішення у порядку, встановленому законом, з подальшим внесенням змін до цього договору. У випадку, якщо новий розрахунок ціни послуг співвласниками не погоджено, продовжує діяти раніше погоджений розрахунок ціни послуг.
Також, апелянт посилається на положення частин другої та п`ятої статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», відповідно до яких вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Якщо зборами співвласників прийнято рішення про укладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, такий договір (зміни до нього) підписується співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.
Оскільки усупереч положень договору управління і вказаного закону новий розрахунок ціни послуг не погоджувався співвласниками, позивач не надав суду доказів повноважень Неліної Т.О. на представництво співвласників (відсутній протокол зборів співвласників), рішення співвласників про укладення договору та внесення змін до нього, а також доказів направлення співвласникам належним чином оформленого примірника договору, апелянт вважає, що визначена позивачем заборгованість не ґрунтується на положеннях договору та закону, що позбавляє його можливості проаналізувати законність нарахування боргу, періоди надання чи ненадання послуг і можливість оскарження послуг чи їх якості.
Колегія суддів не погоджується із цими доводами апелянта, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За положеннями частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За приписами пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку про те, що додаткова угода №2 від 02 квітня 2024 року, укладена від імені співвласників багатоквартирного будинку уповноваженою особою ОСОБА_2 до договору №16/08/2021 від 16 серпня 2021 року, вважається правомірним правочином і є обов`язковою для її виконання її сторонами, у тому числі для відповідача, як співвласника житлового будинку АДРЕСА_1 .
У цивільному праві діє презумпція правомірності правочину що означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. 
До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. 
Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що співвласники його будинку не уповноважували ОСОБА_2 на укладення спірної додаткової угоди, нова ціна послуги з управлінням житловим будинком не була погоджена співвласниками, копії додаткової угоди не були надіслані споживачам і т. ін. не можуть бути взяті до уваги, оскільки із матеріалів справи вбачається, що уповноваженою співвласниками особою спірна додаткова угода укладена і вважається дійсною, чинною та виконуваною, поки вона не буде визнана судом недійсною за окремим позовом сторони цієї угоди, або іншої заінтересованої особи.
Крім того, не можуть бути взяті до уваги апеляційного суду доводи апеляційної скарги про недопустимість використаних судом доказів, зокрема так званої «обігової відомості», відсутності обґрунтування початкової заборгованості, ненадання позивачем доказів фактичного надання послуг, зокрема актів виконаних робіт чи інших первинних документів, а також щодо відсутності підстави вважати, що послуги були надані належним чином і підлягають оплаті з огляду на таке.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач має зареєстрований електронний кабінет ЄСІТС.
Матеріали позовної заяви із додатками до неї були надіслані відповідачу позивачем 02 січня 2025 року у електронний кабінет (а.с. 17).
Аналогічно відповідачу надіслана ухвала про Ковпаківського районного суду від 10 січня 2025 року про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (а.с. 21).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 
Водночас, відповідач не скористався своїми правами на подання відзиву на позовну заяву, не подав відповідних доказів на обгрунтування своїх заперечень проти позову, а свої заперечення виклав лише у апеляційній скарзі, не підтверджуючи їх відповідними доказами.
Натомість, наявними матеріалами справи достовірно підтверджується, що між сторонами виникли договірні правовідносини з надання послуг з управління багатоквартирним будинком, у яких позивач надає відповідні послуги, а відповідач є власником квартири та споживачем цих послуг, однак належним чином їх не оплачує.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок з обгрунтування рішення, є різною, залежно від характеру рішення.
ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (Ruiz Torija v. Spain, 21.01.1999).
У зв`язку з тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і зміст спірних правовідносин, а висновки суду є законним та обгрунтованими, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і передбачених статтею 376 ЦПК України підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 258, 259, 263, 359, 367, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 19 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: В. І. Криворотенко 

М. В. Щербаченко