Справа № 344/13407/25 
Провадження № 22-ц/4808/633/26 
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2026 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Кузьменка С.В., у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:
01 серпня 2025 року представник ТОВ «Кошельок» звернувся в суд з вищезазначеним позовом. Позивач зазначав, що 18 листопада 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір №3307508548-520730 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за допомогою веб-сайту https://koshelok.ua з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 2881.
Відповідно до умов Кредитного договору позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на таких умовах: сума кредиту – 5600 гривень; початковий строк кредитування - 22 дні; відсоткова ставка становить 2.15 % на добу за початковий строк кредитування.
Пунктом 3.6. Кредитного договору, за якими позичальник була попередньо ознайомлена та погодилася, встановлено, що сторони погодили факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення початкового періоду користування кредитом, що є відкладальною обставиною, в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, має наслідком подовження строку користування кредитом на умовах визначених пунктами 3.7 та 3.8.
Згідно з пунктами 3.6. та 3.7. Кредитного договору, строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, тобто з 10 грудня 2021 року до 09 березня 2022 року, за ставкою 2,2% на добу.
На момент подання даної позовної заяви у відповідача виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі 18 085, 80 гривень, яка складається з 5600 гривень - тіло кредиту; 12 485,80 гривень - відсотки за користування позикою.
Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 18 085, 80 гривень; судові витрати, які складають зі сплаченого судового збору у розмірі 2 422 гривень 40 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області частково задовольнив позов. Стягнув на користь позивача заборгованість за договором №5168757422041709 за період з 17 листопада 2021 року у розмірі 7 059,40 гривень, з яких 5 600 гривень прострочена заборгованість за кредитом; 1459,40 гривень - прострочена заборгованість за нарахованими відсотками.
Відмовив в стягнення заборгованості за процентами в розмірі 11 026,40 гривень.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 945,53 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3900 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача ТОВ «Кошельок» подав апеляційну скаргу. Вважає, що висновки суду в частині відмови у стягненні нарахованих процентів за користування кредитом після закінчення лояльного періоду не відповідають обставинам справи, рішення в цій частин прийняте із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 18.11.2021 року відповідач, використовуючи свій номер телефону, ідентифікувалася в ІТС, зазначивши свої особисті дані, та зайшла в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надала всю необхідну інформацію для належної пропозиції, номер банківської картки, після чого відбулося погодження заявки на кредит, позивачем сформовано пропозицію укласти договір та направлено індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови договору. Позивач відправив в смс-повідомленні на зазначений номер телефону відповідача одноразовий ідентифікатор, відповідач ознайомилася з офертою позивача та прийняла її умови. Далі відповідач надіслала позивачу акцепт та підписала договір одноразовим ідентифікатором. Отже, саме така тривала послідовність дій сторін забезпечила виконання позивачем своїх обов`язків за договором щодо перерахування грошових коштів за реквізитами, що були зазначені відповідачем. Укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Отже, ідентифікація відповідача на веб-сайті товариства здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням особистих даних ОСОБА_1 , а саме паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки для перерахування кошти. Договір є укладеним, оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов правочину. Доказів протилежного відповідач не надала. Також не надано суду доказів про те, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання договору, у момент його укладення їй не належав та використовувався іншою особою без відома чи доручення, що договір укладено іншою особою за відсутністю волевиявлення відповідача. У матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодінням її персональними даними. Таким чином, договір на час вирішення спору є обов`язковим для сторін і правомірним в розумінні статті 204 ЦК України.
Щодо нарахованих процентів після закінчення лояльного періоду зазначає, що у пункті 3.6. договору сторони погодили факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом, яка є відкладальною обставиною в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом. При цьому зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 днів після його закінчення (п.3.7 договору). З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним. (п.3.8. договору). Таким чином, сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 112 днів з моменту його укладення (22 дні + 90 днів), по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов договору процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення Лояльного періоду. Тобто строк кредитування з 10.12.2021 року до 09.03.2022 року є погодженим сторонами договору.
До спливу лояльного періоду (22 дні) відповідач не виконала свого обов`язку за договором, не повернула кредит та навіть не сплатила проценти за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви детальним розрахунком заборгованості. Тобто відповідач продовжила користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 112 днів з моменту укладення Договору і до 09.03.2022 року. Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений пунктом 3.8. договору, є законним.
Проте, пунктом 2.2 Договору, яким визначено, що встановлений в пункті 2.1. Договору строк лояльного періоду може бути подовжено позичальником шляхом оплати протягом цього періоду всіх фактично нарахованих процентів за користування кредитом. Тобто, якщо б відповідач сплатила всі проценти протягом лояльного періоду, то цей період був би подовжений і проценти продовжували нараховуватись за пільговою ставкою. Але в нашому випадку відповідач до спливу лояльного періоду не сплатила проценти і не повернула кредит, тобто продовжила користуватися кредитом, не сплативши проценти, тому строк користування кредитом був подовжений не на підставі п.2.2. договору, а як наслідок настання відкладальної обставини (п. п. 3.6, 3.7, 3.8 Договору).
Отже, суд першої інстанції проігнорував та не надав оцінки доводам позивача щодо подовження періоду користування кредитом внаслідок настання відкладальної обставини, що є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Проценти визначені у договорі жодним чином не суперечать вимогам законодавства. Відповідач була ознайомлена з усіма умовами договору та погодилася із ними. Нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснено в межах строку дії Договору та за процентними ставками, передбаченими пунктами 1.3.2., 1.3.3. та 3.8 договору.
Просить скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2026 року в частині відмови, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 330750 8548-520730 від 18.11.2021 в розмірі 18 085,80 грн, що складається з тіла кредиту - 5 600,00 грн; заборгованості за відсотками - 12 485,80 грн. Стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн у суді першої інстанції; судового збору 3633,60 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн за подання апеляційної скарги.

Відповідач не скористалася своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 x 30 = 99 840 грн), тому справа відноситься до категорії малозначних справ в силу вимог закону.
Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом у сумі 11 026,40 грн та в частині судових витрат, а тому в іншій частині не переглядається судом апеляційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що 18 листопада 2021 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачеві надано кошти у сумі 5600 гривень, строк договору 22 дні, процентна ставка становить 2,2% за кожен день.
Позивач відповідно до умов виконання договору 18 листопада 2021 року переказав кошти у сумі 5600 гривень на карту Відповідача, що підтверджується довідками, які надані Позивачем та випискою із АТ КБ «ПриватБанк по рахунку № НОМЕР_1 за період з 17 листопада 2021 року по 09 березня 2022 року.
Згідно з довідкою про підтвердження платежу 18 листопада 2021 року на карту НОМЕР_1 була зарахована сума у розмірі 5 600 гривень від позивача через систему xPay.
АТ КБ «ПриватБанк» надана інформація відповідно до якої встановлено, що на ім`я відповідача в банку було емітовано карту № НОМЕР_1 .
Відповідно до графіку розрахунків до договору №3307508548-520730 від 18 листопада 2021 року, обчислений графік здійснення платежів відповідачем за кредитним договором при застосуванні процентної ставки 2.15 %, загальна сума вартості кредиту станом на 09 грудня 2021 року повинна становити 8 249 гривень.
Згідно із розрахунком, наданим позивачем, станом на момент подання даної позовної заяви у Відповідача виникла заборгованість по сплаті кредиту та відсотків за користування позикою у розмірі 18 085,80 гривень, з яких: 5600 гривень - тіло кредиту; 12 485,80 гривень - відсотки за користування позикою.
29 грудня 2021 року відповідач сплатила відсотки за користування позикою у розмірі 1 251 гривня, однак доказів повного погашення заборгованості не надано.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено заборгованість відповідача по тілу кредиту в розмірі 5 600 грн та розмір нарахованих відсотків у сумі 2710,40 за 22 дні протягом лояльного періоду. Суд першої інстанції врахував, що відповідач сплатила проценти за користування кредитом у розмірі 1251 грн. Таким чином, дійшов висновку, що заборгованість за процентами становить 1459,40 (2710,40-1251) гривень, в решті вимог про стягнення відсотків суд відмовив у зв`язку з безпідставністю.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що 31 січня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір №3307508548-520730 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.
Пунктом 1.1. договору передбачено, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 5600 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором.
Проценти за користування кредитом складають 2760 грн, які нараховуються за ставкою 2,15% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.3.2. договору).
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,20% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.3.3. договору).
Дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 0,01% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк лояльного періоду (п.1.3.3.1.).
Відповідно до п.2.1. договору кредит надається строком на 22 днів, початком якого є дата підписання договору, а закінченням дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
У п.3.5. договору сторони погодили, що у випадку користування кредитом з боку позичальника більше за визначений лояльним періодом, встановлений п.2.1. договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена у п.3.4. договору процентна ставка менша ніж 2% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів визначені у п.3.4. договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 2,2% за кожен день користування кредитом, починаючи з дня укладення договору, і до повного повернення кредиту. Таким чином, зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 0,01% розповсюджується на весь період користування кредитом з моменту укладення договору при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого у п.2.1. договору.
Проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначені в п.1.3.3. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування ( п.3.5.1. договору).
У пункті 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною у розумінні статті 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більш ніж на 90 днів лояльного періоду (п.3.7. договору).
З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803% річних, що становить 2,2% в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п.3.8. договору).
Таким чином, сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 112 днів з моменту укладення договору (22 дні + 90 днів), по закінченню якого у відповідача виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов договору відсотків за користування кредитом, а у ТОВ «Кошельок» виникає право отримати виконання обов`язку боржником, тобто право вимоги щодо повернення кредиту та нарахованих процентів. Умовою такого продовження є користування кредитом після закінчення лояльного періоду.
У свою чергу, до спливу лояльного періоду строком 22 дні ОСОБА_1 не виконала свій обов`язок за договором та не сплатила кредитні кошти й відсотки за користування кредитом, що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Відтак вона продовжила користуватися кредитом після закінчення лояльного періоду, що за вищевказаним договором є відкладальною обставиною, внаслідок настання якої строк користування кредитом продовжився до 112 днів з моменту укладення договору.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору №3307508548-520730 про надання коштів у позику від 18 листопада 2021 року в частині нарахування відсотків. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову у вказаній частині, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Таким чином, розмір відсотків за користування кредитом складає за періоди з 18 листопада 2021 року до 09 грудня 2021 року 2 648,80 грн (22 дні*(5 600 грн* 2,15%)), з 10 грудня 2021 року по 09 березня 2022 року – 9 837 грн (90 днів*(5 600 грн*2,2%) – 1 251 грн (сплачено відповідачем), а всього 12485,80 грн.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом поза межами лояльного періоду не відповідає вимогам закону.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції розрахунок заборгованості по відсотках за лояльний період (22 дні) здійснено неправильно, оскільки суд першої інстанції при розрахунку відсотків використав відсоткову ставку у розмірі 2,2% (базова процентна ставка), а не 2,15%, яка передбачена договором за початковий строк кредитування. З оскарженого рішення вбачається, що судом першої інстанції стягнуто відсотки за 22 дні у сумі 1459,40 грн (2710,40 грн – 1251 грн), у задоволенні решти відсотків на суму 11 026,40 грн відмовлено. Однак, так як рішення суду оскаржується лише позивачем і лише в частині відмовлених позовних вимог, а загальна сума відсотків, розрахована судом першої інстанції, не перевищує суми заявленої позивачем (1 459,40 + 11 026,40 = 12 485,80), це не впливає на результат розрахунку, проведеного під час перегляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду в частині стягнення процентів із стягненням заявленого позивачем розміру, і зміни загальної суми заборгованості.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 12.02.2025 року та додатку до нього від 20.06.2025 року року, підписаних ТОВ «Кошельок» та АБ «Герман Гурський та партнери», сторонами погоджено, що клієнту надано правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10000 грн., яка підлягає до сплати не пізніше 10 днів з дати винесення судом рішення у справі.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2024 №686/5757/23 виснувала, що в частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Близькі за змістом висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21.

У додатковій постанові від 19.02.2020 №755/9215/15-ц та постанові від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18). Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 січня 2026 у справі №681/947/24, постанові Верховного Суду 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23.

У детальному описі наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги зазначено: оформлення документів щодо надання правничої (правової ) допомоги ціна 1 год гонорару 2 000,00 грн, кількість часу 30 хв., розмір гонорару 1 000,00 грн; збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності справи та платіжних реквізитів для сплати судового збору - ціна 1 год гонорару 2 000,00 грн, кількість часу 1 год, розмір гонорару 2 000,00 грн; складання позовної заяви - ціна 1 год гонорару 2 000,00 грн, кількість часу 2 год, розмір гонорару 4 000,00 грн; формування додатків (доказів) до позовної заяви, (для суду та відповідачу) - ціна 1 год гонорару 2 000,00 грн, кількість часу 1 год, розмір гонорару 2 000,00 грн; відправка позову стороні, до суду, формування матеріалів адвокатського досьє по справі - ціна 1 год гонорару 2 000,00 грн, кількість часу 30 хв., розмір гонорару 1 000,00 грн. Всього 5 год на суму 10 000,00 грн.

Крім того, у зазначеному описі наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги у розділі додаткові, але не обов`язкові послуги адвоката, що можуть виникнути при розгляді справи, серед іншого зазначено: підготовка апеляційної скарги ціна 1 години гонорару 2 000,00 грн, кількість часу 2 год, розмір гонорару 4 000,00 грн.

Таким чином, заявником подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі доказів фактично понесених витрат позивачем ТОВ «Кошельок» на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторін, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованими є витрати за послуги складання позовної заяви та апеляційної скарги, а всі інші послуги - оформлення документів на правничу допомогу (не є видом адвокатської діяльності відповідно до ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», отже не підлягає відшкодуванню взагалі), збір та аналіз доказів, формування додатків до позову, відправка стороні копій тощо, входять у загальний обсяг надання правничої допомоги та за своєю суттю є складовою підготовки та подання позовної заяви, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом, окремої оцінки не потребують.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 18 085, 80 грн. Справа є малозначною в силу вимог закону.

Таким чином, з відповідачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу за першу інстанцію 4000 грн та за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 000 грн.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на те, що позов задоволено, з відповідачки на користь ТОВ «Кошельок» підлягають стягненню також судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в розмірі 2422,40 грн, в суді апеляційної інстанції в розмірі 3633,60 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» задовольнити.
Заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2026 року в частині визначення розміру загальної заборгованості змінити, скасувати в частині відмови у вимогах про стягнення заборгованих відсотків.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» про стягнення відсотків за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (ЄДРПОУ 40842831) заборгованість за кредитним договором №5168757422041709 у розмірі 18 085,80 грн, яка складається з 5600 грн - заборгованість за кредитом, 12 485,80 грн - заборгованість за відсотками.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (ЄДРПОУ 40842831) 6056,00 грн витрат зі сплати судового збору в суді першої і апеляційної інстанції та 6000 грн витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.

Судді Є.Є.Мальцева
В.М.Луганська
В.А.Девляшевський