Справа № 127/35781/24
Провадження 2/127/5298/24 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року 

Вінницький міський суд Вінницької області в складі: 
головуючого судді Вохмінової О.С. 
з участю секретаря судових засідань Сєдінкіної Ю.В. 
розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/35781/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог – приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Ганна Вікторівна про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права,
в с т а н о в и в: 
31.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог – приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права, який мотивований тим, що 23.10.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в офісному приміщенні нотаріуса Павліченко Г.В. підписали наступні документи: розписку про отримання ОСОБА_1 в позику у ОСОБА_2 150 000 доларів США на строк до 03.11.2023 року, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 і попередній договір про купівлю-продаж цієї ж квартири. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності. Договір посвідчений нотаріусом Павліченко Г.В. за реєстровим номером 1566. 
Даний договір підписаний під примусом, внаслідок шантажу і погроз розправою щодо позивача та його сім`ї, тому ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів і 30.10.2023 року відкрите кримінальне провадження за ч. 2 ст. 355 КК України, а 06.03.2024 року відкрите кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України. 
Оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, тому в силу ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України його слід визнати недійсним. Так, ініціатором договору був ОСОБА_3 , у якого працювала ОСОБА_2 , який зустрічався із нотаріусом і обговорював питання накладення арешту на квартиру ОСОБА_1 , був в приміщенні нотаріуса Павліченко Г.В. під час того, як ОСОБА_1 приносив документи на квартиру. Відповідач ОСОБА_2 не була зацікавлена у набутті права власності на квартиру, оскільки не оглядала її перед купівлею, не передавала кошти за договором в сумі 515 000 грн., не мала наміру проживати в квартирі, не отримувала ключі від квартири, а укладення договору купівлі-продажу для неї було необхідним як спосіб повернення ОСОБА_1 боргу. Також ОСОБА_2 після придбання квартири не оплачувала житлово-комунальні послуги, не ставила питання про усунення перешкод в користуванні квартирою, знаючи, що в квартирі проживають дід та баба позивача. Перед підписанням договору нотаріус ОСОБА_4 не роз`яснювала умов правочину та його правових наслідків для сторін, не давала текст договору для ознайомлення, оскільки попередньо знала про умисні наміри ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вартість квартири явно занижена і не відповідає ринковій ціні на такі об`єкти. ОСОБА_1 лише виконував вказівки нотаріуса підписати невідомі документи, роздруковані на нотаріальних бланках. Також ОСОБА_2 до нотаріуса принесла розписку від 23.10.2023 року про позику і попередній договір від 23.10.2023 року, з якими не дала ознайомитись, лише перегортала і вказувала, де ставити підпис. 
Крім того, на позивача ОСОБА_1 здійснювався психологічний вплив і тиск. Через страх за себе і за свою сім`ю він змушений був підписати оспорюваний правочин. Наслідком такого психологічного тиску стало погіршення самопочуття та стану здоров`я, душевні страждання позивача, тому він неодноразово звертався за медичною допомогою. Навіть після укладення договору купівлі-продажу тиск продовжувався. 10.01.2024 року та 12.01.2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звертались до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, де навчався позивач, із письмовими заявами, в яких містилась інформація, яка принижувала честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 , а відомості, викладені в заявах, були перекручені та не відповідали дійсності, були спрямовані на цькування позивача, погіршення його взаємовідносин із оточуючими, введення його в депресивний нервовий стан. За захистом своїх особистих немайнових прав ОСОБА_1 звернуся до суду, відкрите провадження № 127/11397/24. 
Таким чином, договір купівлі-продажу вчинений проти справжньої волі ОСОБА_1 внаслідок застосування до нього психологічного тиску і в силу ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України також підлягає визнанню недійсним. 
Відповідно до вказаних обставин і норм ЦК України позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.10.2023 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусам Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В., зареєстрований в реєстрі № 1566, а також скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 , індексний номер 69871950 від 23.10.2023 року, приватний нотаріус Павліченко Г.В.
27.11.2024 року ОСОБА_2 подала відзив на позов (а.с. 96-107 т.1), відповідно до якого повністю заперечила щодо позовних вимог ОСОБА_1 і повідомила, що 23.10.2023 року між нею і ОСОБА_1 був укладений і нотаріально посвідчений нотаріусом ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Квартира належала продавцю на підставі договору, тому майном він розпорядився на свій розсуд. Договір підписаний обома сторонами, які своїми підписами підтвердили, що перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, уклали цей договір та однаково розуміють значення, умови договору та їх правові наслідки, з його змістом ознайомлені до підписання, заперечень щодо умов не мають, підтвердили повну оплату до підписання, погодились із ціною продажу, визначеною за довідкою про оціночну вартість. Право власності ОСОБА_2 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав. Звернення позивача до правоохоронних органів не підтверджує факт причетності відповідача та інших осіб до вчинення кримінальних правопорушень або умислу щодо заволодіння майном шляхом обману, шахрайства або внаслідок тиску. Вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів вчинення по відношенню до нього фізичного чи психологічного насильства, доказів вчинення правочину проти справжньої волі, наявності причинного зв`язку між тиском і вчиненням правочину. Із відеозапису з кабінета нотаріуса Павліченко Г.В., який був вилучений правоохоронними органами і доданий позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знаходились у нотаріуса з 16:11 год. до 16:41 год., в спокійній обстановці, інших осіб при укладенні договору не було. Нотаріус надала сторонам для ознайомлення проєкт договору купівлі-продажу квартири, вони прочитали і підписали договір. Відповідач також звернула увагу, що ОСОБА_1 особисто звернувся до нотаріуса Павліченко Г.В. 20.10.2023 року на консультацію з приводу посвідчення договору купівлі-продажу квартири та надав оригінали необхідних документів, після того ОСОБА_1 і ОСОБА_2 домовились зустрітись у нотаріуса для посвідчення договору 23.10.2023 року. Вартість квартири погоджена сторонами і підтверджена довідкою про оціночну вартість, розрахунок здійснений готівкою до підписання договору, про що сторони вказали в п.п. 2.3-2.5 договору. Звернення за медичною допомогою вже після укладення договору купівлі-продажу квартири та після відкриття провадження у справі № 127/34793/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 150 000 доларів США спрямовані лише на уникнення виконання зобов`язання. ОСОБА_2 просила врахувати, що мала дійсні наміри на придбання нерухомого майна, вона виконала умови договору купівлі-продажу, її право власності зареєстроване в реєстрі, переоформила на своє ім`я особові рахунки для сплати житлово-комунальних послуг і здійснює відповідну оплату, тому жодних ознак фіктивності цього договору немає. Сам по собі факт проживання в квартирі діда і баби позивача не свідчить про відсутність намірів ОСОБА_2 на настання реальних правових наслідків по договору. Просила повністю відмовити в задоволенні позову. 
06.03.2025 року надійшли пояснення від третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса ВМНО Павліченко Г.В., відповідно до яких нотаріус заперечила щодо позовних вимог ОСОБА_1 та повідомила, що в жовтні 2023 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись з проханням надати нотаріальні послуги щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Під час консультацій поводились спокійно, не було виявлено жодного тиску чи погроз. 20.10.2023 року ОСОБА_1 особисто з`явився до нотаріуса і надав всі необхідні документи для підготовки проєкту договору, а 23.10.2023 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 звернулись для укладення і посвідчення договору. На виконання Закону України «Про нотаріат» нотаріус встановила дійні наміри сторін щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, надала усні та письмові роз`яснення щодо процедури посвідчення такого договору, правових наслідків укладення договору, роз`яснила права та обов`язки сторін, надала інформацію щодо необхідних документів для укладення правочину, рекомендувала перевірити інформацію про продавця і покупця в реєстрі боржників, перевірила дійсність документів, встановила учасників правочину, пересвідчилась у їх дієздатності, усвідомленні значення нотаріальної дії, а також відповідності волі і волевиявлення. При посвідченні правочину були присутні лише сторони, інших осіб у приміщенні не було. При підписанні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору, а також при його посвідченні, нотаріус неодноразово переконалась у дійсних намірах сторін та їх волевиявленні. Встановлено, що сторони абсолютно точно розуміли значення своїх дій і наслідки, що мали місце в разі укладення такого договору. Жодних заперечень в учасників щодо умов договору не було, продавець не висловлював занепокоєнь, ніякого фізичного чи психологічного тиску на нього не чинилось, тому підстав сумніватись у добровільності намірів учасників також не було. Сторони підтвердили, що розрахунок по договору проведений, заперечень щодо умов оплати не надходило, ціна договору влаштовувала обох сторін. Вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому просила відмовити в задоволенні позову (а.с. 3-6 т.2). 
Судом вчинені наступні процесуальні дії.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2024 року прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у даній справі № 127/35781/24 (а.с. 79 т.1).
04.11.2024 року за заявою позивача вжиті заходи забезпечення позову у виді заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані з відчуженням квартири АДРЕСА_1 (а.с. 80-81 т.1). 
28.11.2024 року у приватного нотаріуса Павліченко Г.В. витребувані докази (а.с. 148 т.1).
13.05.2025 року закрите підготовче провадження у справі і призначена справа до судового розгляду по суті (а.с. 30- 31 т. 2). 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав відповідно до обставин, викладених у позовній заяві. Додав, що восени 2023 року після написання ОСОБА_1 розписки про неіснуючий борг перед ОСОБА_3 в сумі 85 000 доларів США, з боку ОСОБА_3 почались погрози і тиск, які були систематичними, по телефону і при зустрічах наступного змісту: «Якщо не повернеш борг – розплатишся здоров`ям, життям близьких», «Я і так заберу квартиру». Нотаріусу Павліченко Г.В. він не повідомляв про погрози, оскільки вважав, що вона є зацікавленою особою. За її вказівкою він підписав розписку про неіснуючий борг на суму 150 000 доларів США перед ОСОБА_2 , попередній договір купівлі-продажу і оспорюваний договір купівлі-продажу. Особисто ОСОБА_2 погроз не висловлювала, але вона діяла за вказівкою ОСОБА_3 , оскільки була його довіреною особою. В подальшому тиск продовжувався у формі наклепів і скарг, адресованих за місцем навчання ОСОБА_1 . Він не хотів продавати квартиру або передавати в іпотеку, гроші за продаж квартири не отримував, але його воля була подавлена, він був наляканий, тому лише 30.10.2023 року звернувся до правоохоронних органів. 
Представники відповідача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 позов не визнали, підтримали обставини, викладені у відзиві (а.с. 96-107 т.1). Вважають, що підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним немає, оскільки договір укладений добровільно без застосування насильства, ОСОБА_2 мала намір набути у власність нерухоме майно, розрахувалась із ОСОБА_1 за квартиру і неправомірних дій по відношенню до нього не вчиняла. За її згодою в квартирі проживають дід і баба позивача, питання щодо їх виселення не ставилось. 
Представник третьої особи без самостійних вимог – приватного нотаріуса ВМНО ОСОБА_4 – Корченюк А.В. заперечив щодо задоволення позовних вимог, підтримав письмові пояснення (а.с. 140 т.1, а.с. 3-6 т.2). Додав, що за скаргою ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України проведена перевірка і встановлено, що дії приватного нотаріуса ОСОБА_4 при посвідченні договору купівлі-продажу 23.10.2023 року відповідають Закону України «Про нотаріат» (а.с. 119 т.1). Перед посвідченням договору проводились консультації, 20.10.2023 року ОСОБА_1 особисто з`явився до нотаріуса із оригіналами документів, поводився спокійно, з боку ОСОБА_2 не було виявлено тиску або погроз. Інших сторонніх осіб під час консультацій і підписання договору не було. Сторони погодили вартість квартири – 515 306 грн. і підтвердили, що розрахунок проведений до підписання договору. Нотаріус встановила дійсні наміри сторін, добровільне волевиявлення, роз`яснила наслідки тощо. Тому доводи позивача про примус при укладенні договору купівлі-продажу 23.10.2023 року є безпідставними. Інформації щодо розписок від 23.10.2023 року, попереднього договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року у нотаріуса немає і посвідчення таких договорів не здійснювалось. 
Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що із ОСОБА_1 познайомився через ОСОБА_8 восени 2023 року і надав йому в борг 85 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути до 30.11.2023 року. Кошти мали б бути використані ОСОБА_1 для купівлі криптовалюти з метою отримання прибутку у виді процентів. Але через деякий час ОСОБА_1 відмовився повертати борг і не визнавав факт написання розписки, тому він звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Ніякого тиску чи примусу з його боку по відношенню до ОСОБА_1 не було, майновим станом боржника він не цікавився. Про договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 йому відомо зі слів самої ОСОБА_2 , але він жодного відношення до цього не має. В цей час його не було в Україні і тиску на нього, його родичів він не чинив. Також він ніколи не ставив питання про передачу майна в рахунок погашення боргу. 
Свідок ОСОБА_9 (мати позивача) суду повідомила, що про договір купівлі-продажу квартири їй стало відомо зі слів ОСОБА_1 30.10.2023 року, тому вони одразу звернулись до правоохоронних органів. Після укладення договору син був у пригніченому настрої, не розмовляв, йому дзвонили невідомі люди. Потім ОСОБА_1 розповів про розписки на 85 000 доларів США і 150 000 доларів США, які він в борг не брав, але кредитори вимагали повернення боргу. Наміру продавати квартиру у ОСОБА_1 не було, оскільки в квартирі проживають її батьки похилого віку, тому вважає, що такий договір вчинений під психологічним тиском і через погрози. До того ж, грошей за продаж квартири ОСОБА_1 не отримував. Особисто погроз від ОСОБА_3 і ОСОБА_2 вона не чула, проте одного разу до них приїхав ОСОБА_10 і в машині під час розмови з нею і з її чоловіком - ОСОБА_11 він повідомив, що їх син винен 150 000 доларів США і вона тепер «бомж». Також надходили дзвінки від невідомих осіб із вимогою повернути борг. Вона сприймала такі погрози як реальні. З ОСОБА_3 вона спілкувалась по телефону і він обіцяв все владнати, що договір купівлі-продажу квартири буде розірваний. Також нотаріус Павліченко Г.В. в розмові повідомила, що не знала про те, що в квартирі проживають люди і порадила звертатись до суду із позовом про розірвання договору. Знає, що ОСОБА_1 неодноразово брав кредити у фінансових компаній для погашення боргу перед ОСОБА_3 . 
Свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що разом із дружиною помітили у сина ОСОБА_1 пригнічений стан, почали розпитувати і він зізнався, що продав квартиру, в якій жили батьки дружини, але гроші за неї не отримав. Також повідомив, що є боргова розписка на 150 000 доларів США, хоча фактично грошей він не позичав. З приводу розписки на 85 000 доларів США він зустрічався із ОСОБА_3 і частково погашав борг. Також ОСОБА_1 брав кредити у фінансових установах для погашення боргу. Вважає, що ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу внаслідок психологічного тиску з боку ОСОБА_3 , який писав скарги в університет, приїжджав, говорив, що вони будуть «жити в гаражі». 
Свідок ОСОБА_12 повідомила, що 13.11.2023 року вона із чоловіком була дома – в квартирі АДРЕСА_1 і почула, що відчинились двері. Вони вийшли і побачили на порозі невідомого чоловіка з ключами і жінку, а за ними ще було 5 осіб в масках. Жінка сказала, що квартира продана. Проте, до цього квартиру покупці не оглядали, гроші за продаж вони не отримували, продовжують проживати в квартирі і оплачувати комунальні послуги. В 2021 році цю квартиру вони разом придбали із чоловіком для власного проживання, але оформили на онука ОСОБА_1 . 
Свідок ОСОБА_13 дав аналогічні покази. 
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. 
Судом встановлено, що 23.10.2023 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. за реєстровим номером 1566, згідно якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 515 306 грн. (а.с. 151-153 т.1). 
Сторони своїми підписами підтвердили, що укладаючи договір попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, з вимогами чинного законодавства щодо виникнення права власності, а також зі ст. 172 Податкового кодексу України, усвідомлюють природу правочину та значення своїх дій, перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, діють добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Відповідно до п.п. 2.1-2.5 договору сторони домовились про продаж квартири за 515 306 грн. Зазначена ціна повністю відповідає волевиявленню учасників правочину, є остаточною, її зміна після укладення договору не допускається. Підписання продавцем договору є свідченням його згоди на укладення договору саме за ціною 515 306 грн. 
Відповідно до п. 3.1 договору продавець довів до відома покупця про відсутність прав третіх осіб на користування житлом. 
Відповідно до п. 4.1 договору за домовленістю сторін продавець зобов`язаний передати ключі від квартири 03.11.2023 року. 
Відповідно до п. 8.5 продавець заявив, що зміст ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» в редакції від 10.11.2015 року нотаріусом роз`яснено і внаслідок укладення цього договору права та законні інтереси малолітніх, неповнолітніх, а також осіб похилого віку порушені не будуть. 
Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг станом на 13.11.2023 року відсутня інформація про зареєстрованих осіб за вказаною адресою (а.с. 117 т.1). 
Право власності ОСОБА_2 на квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.10.2023 року (а.с. 116 т.1). 
06.11.2024 року ОСОБА_2 уклала договір із ТОВ «Газорозподільні мережі України» на сервісне (технічне) обслуговування системи газопостачання за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 123-124 т.1), здійснює оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 121, 122 т.1). 
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки даний договір він уклав під психологічним тиском з боку відповідача і інших осіб, його волевиявлення не відповідало внутрішній волі, крім того, вважає даний договір фіктивним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. 
Між сторонами виникли договірні зобов`язальні правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України.
Одними із основоположних засад цивільного законодавства є свобода договору, а також добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їм відповідати (ст. 3 ЦК України). 
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Межі здійснення цивільних прав і виконання цивільних обов`язків визначені ст.ст. 13, 14 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним в силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил ст.ст. 229-233 ЦК України щодо правочинів, вчинених з дефектом волі – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України). 
Правові наслідки вчинення правочину під впливом насильства визначені ст. 231 ЦК України. Так, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Під насильством мається на увазі психічний або фізичний тиск на особистість контрагента або його близьких з метою спонукання до здійснення правочину (побиття, катування, загроза вчинення таких дій у майбутньому).
Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (постанова ВС від 16.05.2019 у справі № 442/158/18, від 30.06.2021 року у справі № 556/2085/19).
У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора – фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи (дефект волі) з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. 
Таким чином, з метою визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинно виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, а не фізичного впливу і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. 
Разом з тим, в судовому засіданні на підставі досліджених доказів було встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу сторони діяли добровільно, усвідомлювали його істотні умови і правові наслідки укладення, що відображено в положеннях договору, посвідченого нотаріально в установленому порядку. 
Із відеозапису з камери, що розташована в кабінеті нотаріуса, оглянутому в судовому засіданні, вбачається, що під час укладення і посвідчення договору були присутні учасники правочину – ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , інших сторонніх осіб не було і тиску не здійснювалось. Сторони ознайомились із рядом документів і підписали їх в присутності нотаріуса Павліченко Г.В. 
Учасники також підтвердили в судовому засіданні, що перед укладенням і підписанням договору 23.10.2023 року ОСОБА_1 особисто звернуся до нотаріуса Павліченко Г.В. 20.10.2023 року і отримав консультацію щодо порядку укладення такого договору і переліку необхідних документів, особисто надав нотаріусу документи для підготовки проєкту договору.
Позивач мав можливість відмовитись від укладення договору, при цьому не довів, що його відмова від вчинення правочину могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем чи третіми особами психічного або фізичного тиску на нього чи його близьких родичів до укладення договору не надано. Твердження свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , що їх син після укладення договору був в пригніченому стані, що йому надходили дзвінки від невідомих осіб, необґрунтовані скарги із наклепами до університету, де навчався ОСОБА_1 , не є доказом того, що саме на момент укладення правочину він діяв під впливом насильства. 
До того ж свідок ОСОБА_9 визнала, що ні від ОСОБА_14 , ні від ОСОБА_2 погроз і тиску вона не чула. 
Відсутність об`єктивних причин та мотивів для продажу квартири, укладення договору за заниженою ціною на думку позивача, не може бути підставою для визнання договору недійсним у зв`язку з тим, що він вчинений проти волі позивача. 
Також суд не вважає наявність заборгованості ОСОБА_1 перед кредиторами як форму психологічного тиску для укладення договору, оскільки право кредитора вимагати від боржника виконання його обов`язку передбачене ст. 509 ЦК України. 
Так, в судовому засіданні було встановлено, що 26.09.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики на суму 85 000 доларів США, а 23.10.2023 року між ним і ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 150 000 доларів США, борг по якому стягнутий рішенням суду від 30.08.2024 року № 127/34793/23 (а.с. 126-1133 т.1, 42-49 т.2). 
Посилання позивача на те, що спірний договір купівлі-продажу укладений саме в зв`язку із примушуванням до виконання позикових зобов`язань також є необґрунтованим, оскільки вироку за результатами звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів і досудового розслідування злочинів, передбачених ст.ст. 190, 355 КК України, немає, вина будь-яких осіб у кримінальному провадженні не доведена.
Правомірна вимога кредитора до боржника про виконання позикового зобов`язання не є насильством в розумінні ст. 231 ЦК України. 
ОСОБА_2 надавала показання про обставини укладення договору купівлі-продажу під час допиту в якості свідка 31.10.2023 року в кримінальному провадженні (а.с. 34-37 т.1), проте такі показання суд не може прийняти як доказ у даній справі (ст.ст. 77-79, 82 ЦПК України), оскільки кримінальне провадження не завершене з постановленням вироку, оцінка в установленому порядку показанням свідка не надана, а в даній цивільній справі ОСОБА_2 не допитана відповідно до ст. 234 ЦПК України. 
Щодо доводів позивача про фіктивність укладеного договору суд зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.
Основними ознаками фіктивного правочину є:
-введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;
-свідомий намір невиконання зобов`язань договору;
-приховування справжніх намірів учасників правочину.
Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Разом з тим, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 331/8830/15-ц.
Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц).
Дослідивши обставини, які передували укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року, судом не було встановлено дій учасників, які б підтверджували фіктивність даного правочину. Волевиявлення сторін правочину було спрямоване на припинення права власності на квартиру у ОСОБА_1 та виникнення такого права у нового власника – ОСОБА_2 , що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу. Оспорюваний договір нотаріально посвідчений. 
Дійсні наміри ОСОБА_2 на набуття у власність квартири підтверджуються тим, що своє право власності вона зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, уклала договір із газопостачальною організацією, переоформила особовий рахунок на своє ім`я, періодично сплачує житлово-комунальні послуги за квартиру. 
Позивачем не спростовано, що він отримав від покупця кошти за квартиру до підписання договору купівлі-продажу.
Невідповідність суми, що погоджена між сторонами, дійсній ринковій вартості квартири може мати наслідок лише в разі застосування ст. 216 ЦК України і не є ознакою фіктивності договору. 
Попередній договір купівлі-продажу від 23.10.2023 року, який укладений в простій письмовій формі, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язується продати та передати ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується купити та прийняти від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 до 03.11.2023 року та укласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири протягом цього ж строку на умовах, передбачених даним договором за умови повного розрахунку згідно розписки про отримання коштів в розмірі 150 000 доларів США від 23.10.2023 року, не відповідає вимогам ст.ст. 635, 657 ЦК України, тому не є належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України і сам по собі не підтверджує фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року. 
Проживання в квартирі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на момент продажу також не впливає на дійсність договору, оскільки особи проживали і проживають в квартирі без реєстрації за згодою попереднього власника і за згодою нового власника, питання щодо їх права користування квартирою не піднімалось. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). 
Таким чином, позивач ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами порушення своїх прав і обставини, за яких договір може бути визнаний недійсним відповідно до ст.ст. 231, 234 ЦК України, тому підстав для задоволення його позову немає. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 231, 234 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,
в и р і ш и в :
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог – приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Ганна Вікторівна про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права.
Судовий збір залишити за позивачем. 
Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Учасники справи:
- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 
- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 
- третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Ганна Вікторівна, 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, 46/25 
Повне рішення складене 19.02.2026 року. 
Суддя: