ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/17222/16 Суддя (судді) першої інстанції: Андрусенко Оксана Орестівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного суду міста Києва, голови Святошинського районного суду міста Києва Ясельського Анатолія Михайловича, Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2016 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Святошинського районного суду міста Києва, голови Святошинського районного суду міста Києва Ясельського Анатолія Михайловича, Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, в якому, з урахуванням заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог, просить: 
- визнати протиправним та скасувати наказ в.о. голови Святошинського районного суду міста Києва Дячука С.І. від 12.10.2016 №214/ос «Про відрахування ОСОБА_1 зі штату суддів Святошинського районного суду міста Києва»; 
- поновити на посаді судді Святошинського районного суду міста Києва шляхом зобов`язання голови Святошинського районного суду міста Києва видати відповідний наказ про поновлення у штаті суддів Святошинського районного суду міста Києва з часу відрахування (з 31.10.2016);
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала про те, що працювала на посаді судді Святошинського районного суду міста Києва. На підставі постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 №1604-VІІІ «Про звільнення судді» в.о. голови Святошинського районного суду міста Києва видано наказ від 12.10.2016 №214/ос, яким позивача відраховано зі штату суддів Святошинського районного суду м. Києва на наступний робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності у зв`язку з порушенням присяги судді.
Позивач вважає вказаний наказ від 12.10.2016 №214/ос протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а він поновленню на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки постанова Верховної Ради України від 29.09.2016 №1604-VІІІ «Про звільнення судді» визнана в судовому порядку незаконною і скасована, а тому не може породжувати жодних правових наслідків з моменту її прийняття та, як наслідок, бути законною підставою для існування оскаржуваного наказу.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 6 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу та просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 червня 2025 року у справі № 826/17222/16 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. 
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
2 січня 2026 року представник Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві подав відзив на апеляційну скаргу. 
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Відповідно до фактичних обставин справи, Указом Президента України від 20.11.2003 № 1286/2003 «Про призначення суддів» відповідно до статті 127 та частини першої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 призначену на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва в межах п`ятирічного строку.
Постановою Верховної Ради України від 22.10.2009 № 1683-VІ «Про обрання суддів» відповідно до пункту 27 частини першої статті 85, частини першої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 обрано суддею Святошинського районного суду міста Києва безстроково.
05.11.2015 Вища рада юстиції, розглянувши дисциплінарну справу, відкриту за висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції від 22.04.2015 № 20/02-15 стосовно судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , ухвалила рішення №819/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади у зв`язку з порушенням присяги судді».
Позивач оскаржив рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 № 819/0/15-15 до Вищого адміністративного суду України.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 22.02.2016 у справі №800/437/15 визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 № 819/0/15-15.
Постановою Верховного Суду України від 12.07.2016 скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 22.02.2016 та постановлено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 № 819/0/15-15.
Постановою Верховної Ради України від 29.09.2016 №1604-VІІІ «Про звільнення судді» відповідно до пункту 5 частини 5 статті 126 Конституції України ОСОБА_1 звільнено з посади судді Святошинського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Наказом в.о. голови Святошинського районного суду міста Києва від 12.10.2016 №214/ос «Про відрахування ОСОБА_1 зі штату суддів Святошинського районного суду міста Києва» ОСОБА_1 відраховано зі штату суддів Святошинського районного суду міста Києва на наступний робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності у зв`язку з порушенням присяги судді відповідно до постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 №1604-VІІІ «Про звільнення судді».
Постановою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2017 у справі №800/523/16 визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1604-VIII «Про звільнення судді».
Постановою Верховного Суду від 14.06.2018 у задоволенні заяви Верховної ради України про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 27.03.2017 у справі № 800/523/16 відмовлено.
Означені підстави слугували підставою подання позивачем позову до суду.
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, колегія суддів враховує наступне.
Пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України (у редакції, яка діяла до 30.09.2016) було передбачено, що в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить: внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
Частиною першою статті 128 Конституції України (у зазначеній редакції) було передбачено, що перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України, а всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково.
Порядок звільнення судді з посади на час виникнення спірних правовідносин регулювався Законом України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI).
Відповідно до статті 111 Закону №2453-VI суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
Згідно з пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
Частинами третьою, п`ятою статті 116 Закону №2453-VI було передбачено, що звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».
На підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.
Відповідно до частини третьої статті 122 Закону №2453-VI повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.
Фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 була звільнена з посади судді Святошинського районного суду міста Києва відповідно до пункту 5 частини 5 статті 126 Конституції України у зв`язку з порушенням присяги судді на підставі постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 №1604-VІІІ.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 24 Закону №2453-VI голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ.
Згідно з частинами другою, третьою статті 24 Закону №2453-VI голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. У разі відсутності голови місцевого суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення - заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду - суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №815/5811/16 вказав, що судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов`язки. Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов`язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов`язаних з цим, відповідних виплат.
Отже, голова суду (в.о. голови суду) наділений повноваженнями видавати накази про зарахування судді до штату суду, чи відрахування, за умови наявного відповідного акта, передбаченого законом, про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади.
Згідно вимог пункту 4 частини 1 статті 24 Закону №2453-VI до повноважень голови місцевого суду не віднесено надання правової оцінки щодо протиправності або правомірності акта про звільнення судді з посади при прийнятті наказу, оскільки видання наказу про відрахування зі штату суду є належною формою реалізації відповідним суб`єктом своїх владних управлінських функцій.
Таким чином, вбачається, що наказ в.о. голови Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року №214/ос «Про відрахування ОСОБА_1 зі штату суддів Святошинського районного суду міста Києва» був виданий на підставі постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1604-VІІІ «Про звільнення судді», яка на дату видання наказу була чинною та не скасованою, тому вказаний наказ виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надалі, постановою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2017 у справі №800/523/16 визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1604-VIII «Про звільнення судді», з підстав встановлення судом істотних порушень Верховною Радою України процедури під час ухвалення такої Постанови.
Однак, вказане судове рішення не містило приписів щодо поновлення позивача на посаді судді Святошинського районного суду міста Києва і таке питання не було предметом судового розгляду.
Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №826/14440/15, вирішуючи подібні правовідносини, вказав про те, що судовим рішенням визнано незаконним та скасовано рішення Вищої ради юстиції в частині внесення подання Президентові України про звільнення позивача із посади судді, підставою скасування рішення суб`єкта владних повноважень стало порушення процедури видання адміністративного акту, однак, жодних вказівок на порядок його реалізації рішення суду не містить. Суд також зазначив про те, що відповідно до норм, якими врегульовано спірні правовідносини обов`язок голови суду полягає у виданні на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідного наказу; голова суду не уповноважений на вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на забезпечення виконання суддею професійних обов`язків.
У скарзі апелянт наголошує на тому, що при скасуванні постанови ВРУ про звільнення судді з посади, безперервний конституційний статус судді відновлюється і у голови суду виникає обов`язок скасувати свій кадровий документ; голова суду не має дискреції у даному питанні; бездіяльність голови суду щодо скасування власного наказу та не зарахування судді до штату суддів суду, є протиправною.
Однак, як вірно наголосив суд першої інстанції, норми законодавства не передбачають автоматичного скасування чи анулювання дії наказу голови суду про відрахування судді зі штату суду у випадку, коли акти, на підставі яких такий наказ було видано, втратили свою дію у той чи інший спосіб (зокрема шляхом їх скасування у судовому порядку). 
Аналогічно норми законодавства, у такому випадку, не зобов`язують голову суду та не наділяють його повноваженнями самостійно скасувати такий наказ.
Таким чином, необґрунтованим є довід апелянта про те, що наказ в.о. голови Святошинського районного суду м. Києва Дячука С.І. №214/ос від 12.10.2016 року не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття.
Відповідно до норм статті 19 Конституції України суб`єкт видання адміністративного акту діє на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Отже, наявність лише судового рішення, яким скасовано постанову ВРУ про звільнення судді із займаної посади, не є достатньою підставою для прийняття у зв`язку із цим головою суду рішення про поновлення судді на посаді та зарахування його до штату суду, оскільки прийняття такого рішення виходить за межі повноважень голови суду, визначених Законом.
Наведене, відповідно, спростовує висновки апелянта про обов`язок голови суду видати наказ про зарахування (відновлення) судді до штату суддів суду при визнанні незаконним і скасуванні акту, що став підставою для відрахування судді зі штату суддів суду.
Крім того, судова колегія також враховує, що постанова Верховної Ради України від 29.09.2016 №1604-VIII була прийнята на підставі рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 №819/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади у зв`язку з порушенням присяги судді».
Постановою Вищого адміністративного суду України від 22.02.2016 у справі №800/437/15 визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 № 819/0/15-15.
Постановою Верховного Суду України від 12.07.2016 скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 22.02.2016 та постановлено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 № 819/0/15-15.
Таким чином, станом на час виникнення спірних правовідносин та вирішення їх судами, рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 №819/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади у зв`язку з порушенням присяги судді» є чинним.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року у справі №540/2038/18 у подібних правовідносинах дійшов висновку про те, що після скасування постанови ВРУ у частині звільнення з посади судді у зв`язку з порушенням присяги, подання ВРЮ про звільнення з посади судді за порушення присяги залишилось чинним і нереалізованим, що, відповідно, обумовлює відновлення стадії його розгляду уповноваженим органом, яким на цей час є ВРП, статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності якої визначає Закон №1798-VIII; позовні вимоги, заявлені у цій справі, які зводяться до поновлення головою суду на посаді судді та зарахування до штату суду, є безпідставними і не ґрунтуються на законі; ураховуючи повноваження голів місцевого суду, передбачені Законом №1402-VIII, у голови суду не було правових підстав для задоволення заяви позивача та зарахування його до штату суду.
За практикою Верховного Суду, що викладена у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 2 березня 2023 року у справі № 9901/61/20 щодо питання скасування суб`єктом видання акта індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його виконання, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання, оскільки таке скасування дестабілізує суспільні відносини та порушує принцип правової визначеності.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 826/12543/16, а також постановах Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 815/3172/18, від 1 жовтня 2019 року у справі № 826/9967/18, Суд наголосив, що ненормативні правові акти суб`єкта владних повноважень є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені таким суб`єктом після їх виконання.
Верховний Суд у постанові від 19 червня 2025 року у справі № 320/46140/24 виснував, що рішення суб`єкта владних повноважень про самостійне скасування власного рішення може відповідати ознакам "свавільного" рішення, яке ставить особу (суб`єкта приватного права) в нерівне становище та створює ситуацію незахищеності.
Така правова позиція також відповідає загальному підходу, висловленому Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп та від 16 квітня 2009 року № 7 рп/2009, за змістом яких, суб`єкти владних повноважень не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між суб`єктами владних повноважень і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
За наведених підстав, доводи апелянта щодо реалізації та вичерпання дії виконанням рішення Вищої ради юстиції від 05.11.2015 № 819/0/15-15 є спростованими.
Щодо посилань апелянта на правові висновки Верховного Суду у справі № 380/2696/21, колегія суддів враховує наступне.
Визначаючи подібність правовідносин, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, вказала, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
З урахуванням наведених умов, колегія суддів не встановила релевантності спірних правовідносин, оскільки у межах справи № 380/2696/21 наявне рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України», у судовому порядку скасовано рішення Вищої ради юстиції щодо внесення подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді, у судовому порядку скасовано постанову Верховної Ради України про звільнення з посади судді у зв`язку з порушенням присяги судді. Крім того, Вища рада правосуддя здійснила перевірку наявності підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та прийняла рішення про відмову у звільненні з посади судді.
Велика Палата Верховного Суду у справі №800/305/17 виснувала наступне: «У пункті 147 рішення «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що у більшості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б поновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» Суд дійшов висновку, що поновлення провадження не було б адекватним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у справі «Олександр Волков проти України» зазначив про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до конвенційних принципів, і надав вказівку Уряду забезпечити поновлення заявника на посаді. Відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення заявника на посаді, Суд вказав на впровадження в Україні станом на сьогодні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Відтак Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (пункт 148 рішення «Куликов та інші проти України»). Ураховуючи, що за результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено Вищу раду правосуддя, яка відповідно до чинного законодавства може давати оцінку діям судді при здійсненні правосуддя і приймати у зв`язку з цим остаточні рішення, Суд дійшов висновку, що заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав буде повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.».
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 131 Конституції України (у редакції, чинній після 30.09.2016) ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до повноважень Вищої ради правосуддя.
Відповідно до частини другої статті 112 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) передбачено, що рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».
Відповідно до абзацу 2 пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» суддя, щодо якого до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» Вищою радою юстиції внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі №2а-12876/09/2670, від 29 липня 2021 року у справі № 810/4225/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на час розгляду справи, Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом приймати рішення щодо призначення суддів на посадах, оскільки за відсутності спеціально передбаченого механізму поновлення судді на посаді саме Вища рада правосуддя має його визначити.
Таким чином, з 30 вересня 2016 року єдиним органом, до компетенції якого відноситься питання призначення на посаду судді та звільнення з посади є Вища рада правосуддя, а тому вимоги апелянта щодо поновлення на посаді судді Святошинського районного суду міста Києва шляхом зобов`язання голови Святошинського районного суду міста Києва видати відповідний наказ про поновлення у штаті суддів є безпідставними.
Також, як встановлено судом, 9 липня 2019 року Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1821/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції».
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.04.2021, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2021, у справі №9901/400/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення (рішення Вищої ради правосуддя від 09.07.2019 №1821/0/15-19) відмовлено.
Відповідно до частини другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
За приписами частини 7 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Заперечення апелянта щодо врахування наведених вище фактичних обставин справи, що виникли після подання адміністративного позову, судова колегія відхиляє, оскільки у межах спірних правовідносин означене рішення Вищої ради правосуддя безпосередньо стосується предмету спору та фактичного статусу позивача. Суд при вирішенні цього спору не може не враховувати такі обставини та самостійно визначати правовий статус судді. 
На підставі аналізу фактичних обставин справи у контексті їх нормативного регулювання, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для скасування наказу та поновлення позивача на посаді судді Святошинського районного суду міста Києва шляхом зобов`язання голови суду видати відповідний наказ.
Відповідно, враховуючи похідний характер позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку, такі задоволенню не підлягають.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. 
Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 червня 2025 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 червня 2025 року у справі №826/17222/16 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

І.О. Грибан