КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2026 року справа №320/50446/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов  ОСОБА_1  (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

встановив:

ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу періоди роботи з 02.11.1998 р. по 30.11.1998 р. та з 10.06.1999 р. по 21.05.2001 р.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 02.11.1998 р. по 30.11.1998 р. та з 10.06.1999 р. по 21.05.2001 р. до страхового стажу;
- перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з 08.07.2025 (дати призначення пенсії за віком), з урахуванням фактично виплачених сум.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.10.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 08.07.2025 р. Вказано, що 20.08.2025 року Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії із врахуванням до страхового стажу періодів роботи з 02.11.1998 р. по 30.11.1998 р. та з 10.06.1999 р. по 21.05.2001 р. Згідно із записами №№ 36 та 37 трудової книжки НОМЕР_2 від 14.04.1983 року ОСОБА_1 02.11.1998 р. прийнятий на посаду масажиста до філії Акціонерного товариства закритого типу «САНРІДЕР» у місті Києві (наказ № 1-к від 02.11.1998 р.); 30.11.1998 р. звільнений за згодою сторін, ст. 36 п.1 КЗпП України (наказ № 5 від 30.11.1998 року). Згідно із записами №№ 38 та 39 трудової книжки ОСОБА_1 10.06.1999 р прийнятий на посаду охоронця до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОСКАН» (наказ № 6 від 10.06.1999 р.); 21.05.2001 р. звільнений за власним бажанням за ст. 36 КЗпП (наказ № 25/к від 21.05.2001 р.). Відповідач листом від 13.09.2025 № 41786-42719/В-02/8-2600/25 повідомив Позивача про те, що період роботи з 10.06.1999 р. по 21.05.2001 р. не враховано до страхового стажу, оскільки зазначені записи в трудовій книжці виконано з порушенням вимог пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, а саме у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок не зазначено повне найменування підприємства. Період з 02.11.1998 р. по 30.11.1998 р. не зараховано, оскільки запис № 37 трудової книжки містить виправлення в даті наказу на звільнення. На даний час підстав для зарахування вищезазначених періодів роботи немає. Зарахування даних періодів можливо у разі надання уточнюючої довідки з посиланням на первинні документи з наказами про зарахування та звільнення з роботи та довідки про реорганізацію. ОСОБА_1 вважає, що Відповідачем неправомірно не зарахований спірний період роботи позивача до страхового стажу, тому просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
30.10.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшов письмовий відзив сторони відповідача, із змісту якого випливає, що представник просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтуванні відзиву вказано, що позивачу не враховано до страхового стажу періоди роботи з 10.06.1999 по 21.05.2001, оскільки зазначені записи в трудовій книжці виконано з порушенням вимог пункту 2.14 Інструкції №58. Період з 02.11.1998 по 30.11.1998 позивачу не зараховано, оскільки запис №37 трудової книжки позивача містить виправлення в даті наказу на звільнення, що не відповідає вимогам Інструкції №58. На даний час підстав для зарахування вищезазначених періодів роботи немає.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 08.07.2025 р. 
20.08.2025 року Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії із врахуванням до страхового стажу періодів роботи з 02.11.1998 р. по 30.11.1998 р. та з 10.06.1999 р. по 21.05.2001 р. 
Згідно із записами №№ 36 та 37 трудової книжки НОМЕР_2 від 14.04.1983 року ОСОБА_1 02.11.1998 р. прийнятий на посаду масажиста до філії Акціонерного товариства закритого типу «САНРІДЕР» у місті Києві (наказ № 1-к від 02.11.1998 р.); 30.11.1998 р. звільнений за згодою сторін, ст. 36 п.1 КЗпП України (наказ № 5 від 30.11.1998 року). 
Згідно із записами №№ 38 та 39 трудової книжки ОСОБА_1 10.06.1999 р прийнятий на посаду охоронця до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОСКАН» (наказ № 6 від 10.06.1999 р.); 21.05.2001 р. звільнений за власним бажанням за ст. 36 КЗпП (наказ № 25/к від 21.05.2001 р.). 
Листом від 13.09.2025 № 41786-42719/В-02/8-2600/25 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що період роботи з 10.06.1999 р. по 21.05.2001 р. не враховано до страхового стажу, оскільки зазначені записи в трудовій книжці виконано з порушенням вимог пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, а саме у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок не зазначено повне найменування підприємства. Період з 02.11.1998 р. по 30.11.1998 р. не зараховано, оскільки запис № 37 трудової книжки містить виправлення в даті наказу на звільнення. На даний час підстав для зарахування вищезазначених періодів роботи немає. Зарахування даних періодів можливо у разі надання уточнюючої довідки з посиланням на первинні документи з наказами про зарахування та звільнення з роботи та довідки про реорганізацію. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
У розумінні абз. 22 ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 26 Закону №1058-IV встановлені умови призначення пенсії за віком.
За загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності відповідного стажу, визначеного у статті 26 Закону №1058-IV, який для періоду звернення з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року становить не менше 31 року.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (надалі, також - Порядок №637).
Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Відповідно до пункту 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Відповідно до п. 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Виходячи з приписів Порядку №637, підтвердження трудового стажу потрібне у разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.
Згідно з п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58) заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58, у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Працівник не несе відповідальності за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особою самостійно. Більше того, окремі недоліки заповнення трудової книжки, навіть якщо вони мають місце, не є підставою вважати відсутніми чи недоведеними відповідні періоди трудового стажу. Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Чинним законодавством України, що регулює питання пенсійного забезпечення громадян не передбачено будь-яких правових підстав для того щоб не враховувати до страхового стажу працівника періоди його роботи внесені у трудову книжку в зв`язку із певними недоліками при вчиненні записів щодо відомостей про роботу, зокрема про періоди роботи які зараховуються до страхового стажу та дають право на призначення пенсії за віком.
Аналогічна правова позиція зазначена у пункті 29 постанови Верховного Суду від 24 травня 2018 року по справі № 490/12392/16-а.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а звернув увагу на те, що певні недоліки заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Суд також звертає увагу, відповідальність за можливі помилки або виправлення у трудовій книжці, у тому числі якість записів та внесення виправлень не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.
Недотримання правил ведення трудової книжки, якщо є такі факти, може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права, а тому твердження відповідача стосовно того, що дата заповнення трудової книжки позивача не відповідає періоду роботи, є безпідставними.
Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, в постанові від 17.07.2018 у справі №220/989/17 та в постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17.
Отже, суд вважає, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця, який зобов`язаний здійснити виправлення у трудовій книжці у разі виявлення неправильного або неточного запису.
Таким чином, наявні неточності (виправлення в даті звільнення) не можуть впливати на право позивача на призначення пенсії.
Окрім цього, суд вважає за необхідне додати, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення конституційного права позивача на соціальний захист.
Аналогічна позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 04.07.2023 у справі №580/4012/19, відповідно до яких на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Так, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно із записами №№ 36 та 37 трудової книжки НОМЕР_2 від 14.04.1983 року ОСОБА_1 02.11.1998 прийнятий на посаду масажиста до філії Акціонерного товариства закритого типу «САНРІДЕР» у місті Києві (наказ № 1-к від 02.11.1998).
Встановлено, що 30.11.1998 р. позивач звільнений за згодою сторін, ст. 36 п.1 КЗпП України (наказ № 5 від 30.11.1998 року). 
Згідно із записами №№ 38 та 39 трудової книжки Позивач 10.06.1999 р прийнятий на посаду охоронця до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОСКАН» (наказ № 6 від 10.06.1999); 21.05.2001 ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням за ст. 36 КЗпП (наказ № 25/к від 21.05.2001).
Разом з цим, суд враховує наявність окремого пояснювального запису щодо вказаного виправлення, який підтверджує правильність відображення дати звільнення та не впливає на зарахування відповідного періоду до страхового стажу.
За таких обставин суд дійшов висновку, що наявні у трудовій книжці формальні неточності в оформленні запису не свідчать про недостовірність факту трудової діяльності позивача та не можуть бути самостійною підставою для неврахування спірного періоду роботи до страхового стажу.
Оцінюючи доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд ставиться до них критично з огляду на таке.
Відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 02.11.1998 р. по 30.11.1998 р. та з 10.06.1999 р. по 21.05.2001 р, відповідач фактично обмежився посиланням на наявність виправлення у номері запису в трудовій книжці позивача, не навівши при цьому доказів, які б свідчили про недостовірність відповідних записів або відсутність факту трудової діяльності позивача у зазначений період.
Згідно з записом № 36 трудової книжки, 02.11.1998 року Позивач прийнятий на посаду масажиста до філії Акціонерного товариства закритого типу «САНРІДЕР» у місті Києві (наказ № 1-к від 02.11.1998 року), а за записом № 37 трудової книжки 30.11.1998 року звільнений за згодою сторін відповідно до ст. 36 п. 1 КЗпП України (наказ № 5 від 30.11.1998 року). При цьому у записі про дату наказу про звільнення Позивача (30.11.1998) міститься незначне виправлення, яке не перешкоджає ідентифікації відповідного запису.
Судом встановлено, що у трудовій книжці НОМЕР_2 від 14.04.1983 року наявний запис за № 38, відповідно до якого 10.06.1999 року Позивача прийнято на роботу на посаду охоронця (наказ № 6 від 10.06.1999 року), а запис за № 39 свідчить, що Позивача 21.05.2001 року звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 36 КЗпП України (наказ № 25/к від 21.05.2001 року). Указаний запис про звільнення містить відомості про посаду, підпис уповноваженої особи та відбиток печатки підприємства. Усі записи внесені чітко та розбірливо. З печатки підприємства вбачається, що Позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЕКОСКАН».
Так, предметом доказування у цій справі є не загальний розмір страхового стажу позивача, а правомірність неврахування конкретного періоду трудової діяльності. Водночас відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 у спірний період фактично не працював, що записи у трудовій книжці є недійсними чи такими, що унеможливлюють встановлення факту роботи.
Посилання відповідача на положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 суд вважає формальним, оскільки зазначена Інструкція регулює порядок оформлення трудових книжок та покладає відповідні обов`язки на роботодавця, однак не встановлює правових наслідків у вигляді позбавлення особи права на зарахування періоду роботи до страхового стажу у разі допущення порушень з вини адміністрації підприємства.
Крім того, як встановлено судом, виправлення у трудовій книжці позивача супроводжується пояснювальним записом, виконаним уповноваженою особою та засвідченим печаткою, а записи про прийняття на роботу та звільнення містять реквізити відповідних наказів і є взаємоузгодженими між собою.
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач не виконав обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення, покладеного на нього статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, а наведені у відзиві доводи не спростовують аргументів позивача та не підтверджують законність оскаржуваної відмови.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з 08.07.2025, з урахуванням фактично виплачених сум, то суд зазначає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити, з огляду на таке.
Вирішуючи даний спір по суті, суд звертає увагу на тому, що призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.
Питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Таким чином, у сукупності наведених вище обставин, на переконання суду, у спірному випадку з метою належного способу захисту порушеного права позивача доцільно визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу періоди роботи з 02.11.1998 по 30.11.1998 та з 10.06.1999по 21.05.2001; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 02.11.1998 по 30.11.1998 та з 10.06.1999 по 21.05.2001 до страхового стажу; а також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.08.2025 про перерахунок пенсії та прийняти відповідне рішення, з врахуванням правових висновків, зазначених судом у рішенні.
Окрім цього, суд зазначає, що у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права. Суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.
ОСОБА_1 у даному позові просить суд зобов`язати відповідача виплатити пенсію ОСОБА_1 з 08.07.2025, з урахуванням фактично виплачених сум, проте відповідач ще не ухвалював рішення про перерахунок пенсії позивача на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.
Разом з цим, вимога зобов`язати «виплачувати» пенсію задоволенню не підлягає, оскільки такі дії спрямовані на майбутнє.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог доцільно відмовити, як передчасних.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Дослідивши матеріали позову, положення законодавства України та детально оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на вище зазначене.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 968, 96 грн., що підтверджується квитанцією від 07.10.2025, копія якої долучена до матеріалів справи.
Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві судовий збір у розмірі 484, 48 грн.
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу періоди роботи з 02.11.1998по 30.11.1998 та з 10.06.1999 по 21.05.2001.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 02.11.1998 по 30.11.1998 та з 10.06.1999 по 21.05.2001 до страхового стажу.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві розглянути повторно заяву ОСОБА_1 від 20.08.2025 про перерахунок пенсії та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правових висновків, зазначених судом у рішенні.
Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 484, 48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368).
У задоволення решти позовних вимог відмовити.
Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.