ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14295/16 Суддя (судді) першої інстанції: Кухар М.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Вівдиченко Т.Р.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИСТЕМА" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СИСТЕМА" до Головного управління ДПС у м. Києві, треті особи: Кабінет Міністрів України, Державна фіскальна служба України визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "СИСТЕМА" звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить суд:
-визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №1021140301 від 08 вересня 2016 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що обов`язкова норма до виконання не може бути встановлена у формі розпорядження Кабінету Міністрів України, адже цей вид акту Кабінету Міністрів України носить виключно організаційно-розпорядчий характер, і стосуються організації роботи підконтрольних органів влади. Тобто, перелік держав (територій), у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні відповідно до законодавства України мав затверджуватися постановами Кабінету Міністрів України, а не розпорядженнями.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СИСТЕМА" залишено без задоволення.
Суд дійшов висновку про те, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надані, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно і своєчасно, а оскаржуване податкове повідомлення- рішення є таким, що не підлягає скасуванню.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Просить здійснювати розгляд справи за участю сторін.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що у своєму рішенні суд проігнорував викладені у позовній заяві аргументи та заперечення ТОВ "СИСТЕМА" та не надав їм жодної правової оцінки.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року та від 20 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження, призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.
07 жовтня 2025 року надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Щодо клопотання апелянта про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається з поданого клопотання, в такому не наведено жодних доводів, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.
Дослідивши клопотання апелянта, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, тощо, колегія суддів дійшла висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають її розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні зазначеного клопотання необхідно відмовити.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за результатами документальної позапланової виїзної перевірки, яка була проведена на підставі наказу № 4924 від 12 серпня 2016 року, виданого начальником Головного управління ДФС у м. Києві, Товариством з обмеженою відповідальністю "СИСТЕМА" отримано Акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки № 317/1 -26-15-14-03-01 -31481916 від 26 серпня 2016 року.
У зазначеному Акті відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем підпункту 39.4.2 пункту 39.4 статті 39 Податкового кодексу України - неподання звіту про контрольовані операції за звітній період 2015 року про всі здійснені контрольовані операції у 2015 році .
На думку відповідача, господарські операції позивача, які здійснені в межах укладених договорів між ним і компанією "Huawei International Pte. Ltd", яка є резидентом Республіки Сінгапур, підпадають під категорію контрольовані і про такі операції позивач зобов`язаний був подати відповідний звіт, оскільки, компанія "Huawei International Pte. Ltd" є нерезидентом України і зареєстрована у державі, що включена до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України.
На підставі складеного Акту, відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення від 8 вересня 2016 року № 1021140301 про застосування до позивача адміністративних штрафів та інших санкцій у сумі 365 400, 00 грн. 
Позивач вважає, що прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.
У апеляційній скарзі позивач наводить наступні доводи:
- однією з обов`язкових умов віднесення господарської операції до контрольованої є участь у такій операції нерезидента, зареєстрованого у державі (на території), що включена до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України належним чином;
- ТОВ "СИСТЕМА" вважає, що розпорядження Кабінету Міністрів України, якими було віднесено Республіку Сінгапур до переліку держав (територій), господарські операції з резидентами яких визнаються контрольованими, було прийнято з порушенням норм законодавства України щодо форми, встановленої для актів, які здійснюють нормативно-правове врегулювання суспільних відносин та недотриманням принципів верховенства права і правової визначеності; 
- законодавством України чітко передбачено, що акти Кабінету Міністрів нормативного характеру можуть видаватися виключно у формі постанов;
- з аналізу розпоряджень Кабінету Міністрів України, якими було затверджено перелік держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України, можна зробити висновок, що вони не стосуються організаційно-розпорядчих чи поточних питань, а визначають нормативну модель поведінки суб`єктів господарювання, яка включає встановлення спеціального режиму контролю (визначення "ризикових країн") та встановлення обов`язку подавати відповідний звіт;
- перелік держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України, може бути затверджений лише постановою Кабінету Міністрів України; 
- розпорядження Кабінету Міністрів України, якими було затверджено перелік держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України, були прийняті у спосіб, що суперечить законодавству України, тому є такими, що не відповідають Конституції та законам України, а також принципам верховенства права правової визначеності;
- оскільки обов`язкова норма до виконання не може бути встановлена у формі розпорядження Кабінету Міністрів України, адже цей вид акту носить виключно організаційно-розпорядчий характер, і стосуються організації роботи підконтрольних органів влади, то станом на 2015 рік був відсутній акт нормативного характеру у вигляді постанови Кабінету Міністрів України, на який існує посилання у підпункті 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України; 
- немає правових підстав для віднесення господарських операцій, які були здійснені в рамках зовнішньоекономічних контрактів ТОВ "СИСТЕМА" з резидентом Республіки Сінгапур - Компанією "Huawei International Pte. Ltd" до контрольованих, оскільки відсутній акт нормативного характеру, яким Республіка Сінгапур була б включена до переліку держав (територій), які зазначені у підпункті 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України;
- ТОВ "СИСТЕМА" не мало обов`язку подавати звіт про контрольовані операції у 2015 році, у тому числі щодо господарських операцій в рамках зовнішньоекономічних контрактів з Компанією "Huawei International Pte. Ltd", оскільки, протягом 2015 року (звітного періоду) ТОВ "СИСТЕМА" не було здійснено господарських операцій, які підпадають під категорію контрольованих;
- ТОВ "СИСТЕМА" не було зобов`язане подавати звіт про контрольовані операції за 2015 рік, а отже і не порушило положення підпункту 39.4.2 пункту 39.4 статті 39 Податкового кодексу України.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Загальні способи захисту права у публічно-правових відносинах визначені положеннями статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Виходячи зі змісту приписів частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача, а саме: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.
При цьому скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.
Визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.
Отже, у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постановах Верховного Суду від 02.04.2018 у справі № 814/396/17, від 18.04.2018 у справі № 810/3687/16, від 20.08.2019 у справі № 817/368/16, від 10.09.2019 у справі № 826/3785/16, від 20.05.2020 у справі № 817/57/17.
У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 1540/3828/18 Верховний Суд також вказав, що відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.
За змістом частини 9 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Відповідно до приписів статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили. Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, предметом судового оскарження є податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві, тобто індивідуальний акт.
У апеляційній скарзі позивач наводить заперечення законності та порядку прийняття нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України - Переліку держав (територій), у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні, що затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 1042 та Переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Кодексу, що затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 року № 449-р.
Підставою для втрати чинності нормативно-правовим актом у цілому або його окремими положеннями є, зокрема, скасування чи внесення змін до такого акта суб`єктом нормотворення або визнання його протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині в порядку адміністративного судочинства.
Отже, у випадку незгоди з нормативно-правовим актом, прийнятим Кабінетом Міністрів України, належним та ефективним способом захисту буде оскарження відповідного нормативно-правового акта.
Судова колегія зауважує, що означені нормативні акти Кабінету Міністрів України не є предметом судового оскарження у цій справі, відтак висновки апелянта про їх прийняття з порушенням норм законодавства України щодо форми, встановленої для актів, невідповідність Конституції та законам України, а також принципам верховенства права та правової визначеності, підлягають відхиленню.
При цьому, позивач самостійно вказує на те, що положеннями Податкового кодексу України чітко не визначено форму акта, яким затверджується перелік держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 та від 11 вересня 2024 року у справі №554/154/22 наголошувала на тому, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного врядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
Відступу від наведеної позиції Верховний Суд не здійснював, що обумовлює висновок про застосовність відповідних положень Переліку держав (територій), у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні, що затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 1042 та Переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Кодексу, що затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 року № 449-р до спірних правовідносин.
Так, за результатами проведеної податкової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "СИСТЕМА" встановлено порушення вимог пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України - неподання звіту про контрольовані операції за 2015 рік.
У акті перевірки зазначено, що господарські операції ТОВ "СИСТЕМА", які здійснювалися в межах укладених договорів між ТОВ "СИСТЕМА" компанією "Huawei International Pte. Ltd", яка є резидентом Республіки Сінгапур, підпадають під категорію контрольовані, і про такі операції ТОВ "СИСТЕМА" зобов`язане було подати відповідний звіт, оскільки, компанія "Huawei International Pte. Ltd" є нерезидентом України і зареєстрована у державі, що включена до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Фактичні обставини справи свідчать про те, що протягом 2015 року, відповідно до рамкових договорів поставки від 23.03.2015 №00F8041500000D та від 18.06.2015 №00F8041500000J TOB «Система» (покупець) здійснювало імпортні операції з придбання телекомунікаційного обладнання у компанії «Huawei International Pie. Ltd.», Республіка Сінгапур, (продавець) на загальну суму 484 389,54 дол. США (10 181 862,06 грн), що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по бухгалтерським рахункам; митними деклараціями, в яких у графі 2 «Відправник» зазначено Huawei International Pte. Ltd.» (Республіка Сінгапур), в графі 8 «Одержувач» зазначено «ТОВ «Система».
Відповідно до виписок банку, ТОВ «Система» перераховано валютні кошти на користь «Huawei International Pte. Ltd.» (Республіка Сінгапур) в загальній сумі 494 088,71 дол. США (10 706 687,79 грн), що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по бухгалтерським рахункам; виписками з банку.
Підпунктом 39.2.1.7 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України визначено, що господарські операції, передбачені підпунктами 39.2.1.1, 39.2.1.3 та 39.2.1.5 підпункту 39.2.1 цього пункту, визнаються контрольованими, якщо одночасно виконуються такі умови:
- річний дохід платника податків від будь-якої діяльності, визначений за правилами бухгалтерського обліку, перевищує 50 мільйонів гривень (за вирахуванням непрямих податків) за відповідний податковий (звітний) рік;
- обсяг таких господарських операцій платника податків з кожним контрагентом, визначений за правилами бухгалтерського обліку, перевищує 5 мільйонів гривень (за вирахуванням непрямих податків) за відповідний податковий (звітний) рік.
Відповідно до підпункту 39.4.2 пункту 39.4 статті 39 Податкового кодексу України платники податків, обсяг контрольованих операцій яких з одним контрагентом перевищує 5 млн. гривень (без урахування податку на додану вартість), зобов`язані подавати звіт про контрольовані операції центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, до 1 травня року, що настає за звітним, засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог закону щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису. Форма звіту про контрольовані операції встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Операція є контрольованою за умови, якщо річний дохід платника податків від будь-якої діяльності, визначений за правилами бухгалтерського обліку, перевищує 50 мільйонів гривень (за вирахуванням непрямих податків) за відповідний податковий (звітний) рік та обсяг таких господарських операцій платника податків з кожним контрагентом, визначений за правилами бухгалтерського обліку, перевищує 5 мільйонів гривень (за вирахуванням непрямих податків) за відповідний податковий (звітний) рік. 
При цьому, однією із сторін такої операції є нерезидент, зареєстрований у державі (на території), в якій ставка податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижче, ніж в Україні.
Згідно з підпунктом 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України для цілей нарахування податку на прибуток підприємств контрольованими є господарські операції, що впливають на об`єкт оподаткування платника податків, однією із сторін яких є нерезидент, зареєстрований у державі (на території), що включена до переліку держав (територій), затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Операції з контрагентом, зареєстрованим у державі (на території), включеній до зазначеного переліку, визнаються контрольованими з дати включення держави (території) до такого переліку.
Республіку Сінгапур було включено до Переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Кодексу, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 травня 2015 року № 449-р (термін дії з 14 травня 2015 року до 16 вересня 2015 року).
Як встановлено судом, взаємовідносини між ТОВ «Система» та компанією Huawei International Pte. Ltd.» (Республіка Сінгапур), згідно з договорами поставки від 23.03.2015 №00F8041500000D та від 18.06.2015 №00F8041500000J, відбувались у період з 12 травня по 10 серпня 2015 року, тобто в період віднесення компанії нерезедента Huawei International Pte. Ltd.» (Республіка Сінгапур) до Переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим частиною 39.2.1.2 підпункту 39.2.1 пункту 39.2 статті 39 Податкового кодексу України.
При цьому, віднесення контрагента до означеного Переліку позивач не заперечує.
Заперечення позивача мотивовані тим, що розпорядження Кабінету Міністрів України, якими було віднесено Республіку Сінгапур до переліку держав (територій), господарські операції з резидентами яких визнаються контрольованими, було прийнято з порушенням норм законодавства України щодо форми, встановленої для актів, які здійснюють нормативно-правове врегулювання суспільних відносин та недотриманням принципів верховенства права і правової визначеності.
Керуючись частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, судова колегія встановила відсутність доказів оскарження Переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Кодексу, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 травня 2015 року № 449-р.
Відповідно, підстав для погодження висновків апелянта щодо неправомірності затвердження переліку держав (територій), які відповідають критеріям, установленим п.п. 39.2.1.2 п.п. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Податкового кодексу України, розпорядженням Кабінету Міністрів України, судова колегія не вбачає.
Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2019 року у справі 803/1013/16 вказав, що взаємовідносини із нерезидентом України - резидентом Кіпру на суму більш 50 млн. грн за рік підпадає під визначення контрольованої операції за приписами підпункту 39.2.1.2 цього кодексу. При цьому, в даному випадку не має значення сутність операції, з огляду на наявність підстав застосування саме цієї норми, а саме враховуючи те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 1042-р Республіка Кіпр включена в Перелік держав, у яких ставки податку на прибуток (корпоративний податок) на 5 і більше відсоткових пунктів нижчі, ніж в Україні. Цей критерій є підставою визначення операції контрольованою.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СИСТЕМА" - залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, визначені статтями 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

Т.Р. Вівдиченко