П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/8161/24	

Перша інстанція: суддя Шенцева О.П.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

секретар – Божко А.К.,

за участю: позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Сухецької М.М.,
представника відповідача – Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 грудня 2025 року у справі № 522/8161/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення, постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом до суду , у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 13.05.2024, яким було вирішено примусово повернути ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни й зобов`язано покинути територію України у термін до 15.05.2024; 
- визнати протиправним та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 гривень. 
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він є громадянином Російської Федерації, з 2012 року разом з дружиною проживає на території України, до якої в`їхали на законних підставах шляхом перетину кордону в пункті пропуску. В 2012 році за сприяння позивача було створено Благодійну організацію «Будинок надії», де він працює по сьогоднішній день. Після агресії Російської Федерації проти України, анексії Криму та окупації Донецької й Луганської областей позивач, відкрито виступив проти агресивних дій РФ, за що був підданий політичному переслідуванню з боку офіційної влади РФ й загрозі арешту, у зв`язку з чим йому та дружині загрожує реальна небезпека життю, свободі та здоров`ю. Одразу після повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року він з дружиною звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з приводу оформлення документів на перебування та проживання на території України, отримання посвідки на постійне проживання, проте їм було роз`яснено, що постановою КМУ від 28.02.2022 №165 зупинено надання адміністративних послуг дозвільного характеру на час воєнного стану в України. Проте 13.05.2024 Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення про примусове видворення відносно ОСОБА_1 , яким установлено, що ОСОБА_1 перебуває в Україні незаконно, без документів на право проживання, чим порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а тому вирішено примусово повернути його до країни походження або третьої країни та зобов`язати покинути територію України до 15.05.2024 . Крім того, відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.203 КУпАП та постановою про накладення адміністративного стягнення від 13.05.2024 він був притягнутий до адміністративної відповідальності.
Позивач зазначив, що усі можливі допущені ним порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлені непереборними обставинами, а саме неможливістю оформлення дозвільних документів на проживання на території України з причин зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру й це свідчить про відсутність у його діях умислу на вчинення будь-якого правопорушення.
Позивач вважає оскаржувані рішення та постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності необґрунтованими та незаконними, просить їх скасувати.
Позивач зазначив, що 15.05.2024 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, й вважає, що він не підлягає поверненню до країни походження, яка визнана офіційно державою терористом, оскільки у вказаній країні його життю, здоров`ю та свободі загрожує небезпека.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області прийнято Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземців або особи громадянства за №5101130100015597 від 13.05.2024 відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , так як він порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства шляхом перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів. При цьому, починаючи з 2017 року по теперішній час, позивач з відповідними заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до що ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає.
Відповідач стверджує, що посилання позивача на неможливість звернення до ГУ ДМС в Одеській області є надуманими та необґрунтованими, так як ОСОБА_1 майже сім років після закінченого терміну законного перебування в Україні відповідних звернень та документів до територіальних підрозділів не надавав, й порушив чинне законодавство України.
Так за порушення ч.2 ст.203 КУпАП 13.05.2024 стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії та номер ПР МОД 011072 та постановою від 13.05.2024 серії та номер ПН МОД 011171 притягнуто до адміністративної відповідальності у розмірі 5 100 гривень. Позивач станом на 13.05.2024 добровільно сплатив штраф, що підтверджується відповідною банківською квитанцією.
Відповідач зазначив, що 13.05.2024 Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення № 5101130100015597 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземців або особи громадянства відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 15.05.2024 .
Всупереч до ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивач починаючи з 2017 року по 13.05.2024, тобто по день його виявлення, з відповідною заявою, а також із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в України захисту до що ГУ ДМС України в Одеській області не звертався.

Короткий зміст та мотиви рішення суду першої інстанції.

Приморський районний суд м.Одеси рішенням від 04 грудня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення, в тому числі й постанови про накладення адміністративного стягнення, відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивача відповідно до оскаржуваного рішення зобов`язано повернутись до країни агресора проти якої він виступає;
- суд першої інстанції не надав оцінки тому, що у рішенні наведені недостовірні дані, а саме те, що позивач перетнув державний кордон України на підставі паспорта громадянина Румунії;
- суд першої інстанції не врахував, що позивач потребує захисту та підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", оскільки в країні походження йому загрожує небезпека за політичні переконання, політичну позицію;
- в судовому засіданні відповідачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено виключних підстав, які слугують причиною примусового повернення у розуміння ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»;
- суд першої інстанції проігнорував, що відносно ОСОБА_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення 13.05.2024 о 13.00; в той же день 13.05.2024 ГУ ДМС України в Одеській області розглянуто цей протокол та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення;
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта та його перекладом на українську мову (а.с. 15-19).
Позивач з 2012 року перебуває на території України разом з дружиною ОСОБА_2 , з якою зареєстровано шлюб 06.08.2020 (а.с.21), й проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Після агресії російської федерації проти України, анексії Криму та окупації Донецької й Луганської областей він відкрито виступив проти агресивних дій РФ, за що був підданий політичному переслідуванню з боку офіційної влади РФ й загрозі арешту, у зв`язку з чим йому та дружині загрожувала реальна небезпека життю, свободі та здоров`ю. Після повномасштабного вторгненням російської федерації в Україну 24.02.2022 він з дружиною не зміг оформити документи на перебування та проживання на території України, отримати посвідки на постійне проживання, так як надання адміністративних послуг дозвільного характеру на час воєнного стану в України було призупинено.
Відповідач не заперечує, що ОСОБА_1 до України в`їхав на законних підставах, останній раз прибув 28.07.2017, перетнув кордон через пункт пропуску «Гоптівка», тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач є одним із засновників Благодійної організації «Будинок Надії» (код ЄДРПОУ 38477632), зареєстрованою Одеським міським управління юстиції 08.11.2012 року та виконавчим комітетом Одеської міської ради 29.11.2012 року за номером №15567770001045243 (а.с. 30-38).
13.05.2024 ГУ ДМС України в Одеській області відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 011072 про те, що 13.05.2024 о 13.00 за адресою: АДРЕСА_1 , співробітниками ГУДМС в Одеській області спільно з ОРУП №1 ГУНП в Одеській області було виявлено та запрошено до службового приміщення ГУ ДМС в Одеській області гр.РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україна, а саме: перевищення встановленого строку перебування більш як на 30 днів. Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_1 (а.с.118).
13.05.2024 Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МОД № 011171 за порушення ст.26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідно до ч.2 ст.203 КУпАП, згідно якої на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн., який відповідно до ст.307 КУпАП повинен бути сплачений не пізніше ніж 15 днів з дати вручення постанови (а.с. 119).
Штраф у розмірі 5100,00 гривень позивачем сплачено 14.05.2024 (а.с.120).
В той же день, 13.05.2024, Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №5101130100015597 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземців або особи громадянства відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 15.05.2024 (а.с.122-125).
В матеріалах справи знаходиться заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якою 15.05.2024 ОСОБА_3 звернувся до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області (а.с.64-72). Наявність чи відсутність такого звернення позивача відповідачем не спростовані та не підтверджені.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до діючого законодавства України, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ.
Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).
Положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що станом на 04.12.2025 позивач – громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України перебуває незаконно.
Так, за порушення ч. 2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні законодавства про правовий статус іноземців, тобто перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, 13.05.2024 стосовно громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення серії та номеру ПР МОД № 011072 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 13.05.2024 серії та номеру ПН МОД № 011072 притягнуто до адміністративної відповідальності в розмірі 5 100 гривень.
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП громадянином рф ОСОБА_1 добровільно адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 гривень, сплачено.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», встановлено що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Згідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.
Положеннями ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений в ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасово проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.
У відповідності до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій ст. 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить: в усіх інших випадках, визначених ст. 4 цього Закону , - один рік.
Відповідно до матеріалів справи Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області 13.05.2024 прийняло рішення № 5101130100015597 про примусове повернення в країну походження або третьої країни стосовно громадянина рф ОСОБА_1 , та зобов`язало останнього покинути територію України у термін до 13.05.2024.
Позивач не погоджуючись з вказаними рішеннями, звернувся до суду з даним позовом.
Як у позові так і у апеляційній скарзі позивач зазначає, що оскаржуване ним рішення прийнято безпідставно. При цьому, при винесенні оскаржуваного рішення було порушеного його права.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Так, відповідно до пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом МВС України від 20.07.2015 № 884 (далі - Наказ № 884) передбачено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Згідно із частиною першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.
Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» унормовано, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Матеріалами справи підтверджено, що з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 13.05.2024 прийнято рішення № 5101130100015597 про примусове повернення в країну походження або третьої країни стосовно громадянки рф ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції під час розгляду справи встановив, що позивач, прибувши на територію України по паспорту громадянина рф для виїзду за кордон, порушив строки перебування іноземця на території України, тобто відсутні підстави, за яких примусове повернення не може бути застосоване.
В той же час, відповідно до перевірки по електронним базам даних ДМС (підсистеми «Облік іноземців та біженців», «БД реєстр» ЄІАС УМП та міжвідомча інформаційно-телекомунікаційна система «Аркан-ДМС»), будь-які відомості стосовно громадянки рф ОСОБА_1 - не виявлені.
Як підтверджується обставинами, з`ясованими судами першої та апеляційної інстанцій, громадянин рф ОСОБА_1 , починаючи з 2017 року по 13.05.2024, тобто по день його виявлення з відповідною заявою, а також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «…іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».
Згідно із пунктом 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Аналізуючи матеріали справи, законодавство, що регулює спірні питання, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення № 5101130100015597 про примусове повернення в країну походження або третьої країни від 13.05.2024 прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.
Відхиляючи доводи позивача щодо неможливості ним реалізувати свої права, в тому числі й звернення до територіального органу ДМС суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач в адміністративному порядку не затримувався, особисті речі у нього не відбиралися, доказів щодо інших обставин, що унеможливлювали звернення, як то стан здоров`я, тощо, позивачем суду не надано.
Не наведено жодних важливих аргументів з цього приводу і в апеляційній скарзі.
Слід зазначити, що згідно ст. 32 Конституції України, кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.
Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру правовідносин з іншими суб`єктами права. Конституційний припис ст. 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на професійну правничу допомогу, кожен є вільним у виборі захисника свої прав. Зазначена стаття за свої змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин.
Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).
Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.
В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні апеляційний суд як і суд першої інстанції зазначає, що позивачем не представлено беззаперечних доказів того, що в разі повернення до країни свого походження його життю або свободі загрожуватиме небезпека через наявність політичних переконань та/або іншої діяльності.
Сукупність вказаних обставин в їх нерозривному зв`язку вказує на те, що визначені законом перешкоди для прийняття відповідачем спірного рішення про примусове повернення позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.
Окрім того, суд першої інстанції слушно зауважив, що позивач, вчинивши усі передбачені законом дії, має змогу повернутися на територію України, так як оскаржуваним рішенням не заборонено останньому в`їзд на її територію.
Отже, позивач знаходиться на території України нелегально, що є порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження.
Відтак, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення, в тому числі й постанови про накладення адміністративного стягнення, відсутні.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з рішенням про примусове видворення, що не спростовує наявність у апелянта громадянства Російської Федерації та не свідчать про перебування на території України на законних підставах.
Перебуваючи на території України протягом значного періоду часу, позивач не скористався можливістю легалізувати своє перебування.
Підставою прийняття оскаржуваного рішення слугував факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України.
В силу викладеного, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.
Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 по справі № 522/14416/18.
Апеляційний суд зазначає, що активна громадянська позиція позивака та факт проживання на території України з дружиною не спростовує установлені відповідачем порушення в його діях.
Окрім того, позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після проходження процедури оформлення законних підстав перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 05.01.2026 у справі № 295/8089/23.
Також колегія суддів зазначає, що офіційного підтвердження працевлаштування позивача на території України у БФ «БУДИНОК НАДІЇ» не надано. 
Щодо доводів апелянта про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття оскаржуваного рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, колегія суддів зазначає, що зі змісту позовної заяви убачається, що доводи про порушення органом міграційного контролю процедури прийняття й оголошення оскаржуваного рішення, не були підставою, на якій ґрунтувалися вимоги позивача про скасування оскаржуваного рішення, а тому суд відхиляє доводи апеляційної скарги у цій частині з урахуванням правил статті 308 КАС України.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п. п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994.
При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх ( див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001)Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 грудня 2025 року у справі № 522/8161/24 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк   А.Г. Федусик