21.04.26
22-ц/812/765/26
Провадження № 22-ц/812/765/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
21 квітня 2026 року м. Миколаїв
справа № 467/1689/25
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В. 
суддів Серебрякової Т.В., Ямкової О.О.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухвалене 19 січня 2026 року під головуванням судді Догарєвої І.А., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі – ТОВ «Фінпром Маркет») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 11 грудня 2025 року зазначав, що 16 квітня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання коштів у кредит №71475486, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику кредит у сумі 17000 грн. строком на 30 днів з фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,35% за кожен день строку користування, 15 % комісії від суми наданого кредиту та зі сплатою 4 % за понадстрокове користування кредитом за кожен день користування. 
15 травня 2025 року за ініціативою відповідачки укладено Додаткову угоду №14943912 до договору №71475486, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів та змінити процентну ставку з 0,35% на 1%, а 14 червня 2025 року Додаткову угоду №15151816, за умовами якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів, в результаті чого загальний строк кредитування змінився з 30 на 90 днів та змінити денну процентну ставку з 1% на 1%. 
Право вимоги за вказаним договором відповідно до укладеного договору факторингу між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» від 16 жовтня 2025 року за №16/10/25 - перейшло до ТОВ «Фінпром Маркет».
Відповідач умови кредитного договору та додаткових угод не виконувала, у зв`язку з чим: утворилась заборгованість у розмірі 30839 грн 53 коп., що складається з: 10650 грн 00 коп. – заборгованість за основною сумою боргу, 9544 грн 65 коп. – заборгованість за процентами; 2550 грн 00 коп. – заборгованість за комісією; 8094 грн 38 коп. – заборгованість за процентами за понадстрокове користування, яку позивач просив стягнути. Також просив стягнути 4500 грн витрат на правову допомогу.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 позовні вимоги визнала в частині фактичної суми непогашеного тіла кредиту, та просила відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 2550,00 грн комісії, 8094,38 грн процентів за прострочку, частини процентів 9544,65 грн та будь-яких сум, що перевищують 50% тіла кредиту, Відповідач зазначала, що вимога про стягнення комісії є незаконною, а тому, не підлягає стягненню. Також вважала завищеними нараховані проценти за понадстрокове користування у розмірі 4 % в день, що суперечить ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», принципам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того вказувала, що позивач не надав доказів про перехід права вимоги до нього та не повідомив її про заміну кредитора, розрахунок наданий позивачем є недостовірним.
Від ТОВ «Фінпром Маркет» надійшла відповідь на відзив в якій позивач вказав, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору. Зазначив про правомірність нарахування процентів за користування позикою з огляду на те, що умови договору щодо сплати процентів та комісії узгодженого відповідачкою з первісним кредитором, у тому числі у додаткових угодах, укладених за ініціативою відповідачки. Доказів на підтвердження або спростування позовних вимог відповідачка не долучила, а відзив ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором №71475486 від 16.04.2025 року в розмірі 22745 грн 15 коп. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» 1783 грн 52 коп. судового збору та 3318 грн 75 коп. витрат на правову допомогу. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за наданим кредитом, що підлягає стягненню. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за понадстрокове користування суд першої інстанції вважав, що зобов`язання відповідача щодо сплати вказаної заборгованості підлягає списанню позивачем (позикодавцем) в зв`язку з прямою нормою закону, викладеною в п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Витрати на правничу допомогу було стягнуто з урахуванням принципу пропорційності задоволених вимог (73,75%).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду в частині стягнення комісії, процентів, процентів за понадстрокове користування, а також судових витрат, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апелянт зазначала, що суд першої інстанції безпідставно визнав законним стягнення комісії, формально застосувавши практику Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 без аналізу фактичних обставин, не врахувавши, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору щодо комісії порушують принцип добросовісності та створюють істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін, є несправедливими. Комісії, які не пов`язані з реальними послугами не підлягають стягнення, що узгоджується з практикою Верховного Суду у справі №522/11183/19, №127/21255/20. Так, комісія 15% від тіла кредиту у договорі не підтверджена витратами та фактично є додатковим процентом і прихованим способом збільшення вартості кредиту. Крім того апелянт вказує, що суд першої інстанції не перевірив чи не є пролонгація договору штучною моделлю безперервного строку кредитування. Умови договору щодо 4% на день за прострочення є неспівмірними, суперечать ст. 551 ЦК України, порушують баланс інтересів сторін. Розрахунок позивача щодо заборгованості не містить детальної щоденної розбивки; не містить методики нарахування, не підтверджений первинними бухгалтерськими документами; містить ознаки дублювання нарахувань. Позивачем не надано доказу повідомлення боржника про перехід права вимоги за укладеним договором факторингу, не надано доказів фактичного передання всіх первинних документів, суд обмежився формальним посиланням на реєстр прав вимоги. Також вказує, що виписка АТ « Універсал Банк» не підтверджує джерело коштів. Окрім наведеного вище посилається на те, що суд зобов`язаний самостійно перевіряти несправедливість умов договору навіть без відповідного клопотання споживача, що підтверджується практикою Європейського Союзу у справах Aziz (C 415/11) Banco Espanol de Credito (C-618/10).
Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Отже будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16.04.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір надання коштів у кредит (з комісією за надання кредиту) №71475486, за умовами якого Товариство надає відповідачці кредит на суму 17 000 грн, а остання зобов`язується повернути кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку кредиту або достроково, та оплатити позикодавцю плату (проценти) від суми кредиту та комісію за надання кредиту. 
Згідно з п. 2.2.2 договору строк кредиту 30 днів. 
Відповідно до пунктів 2.2.3, 2.2.4 договору процентна ставка/день 0,350% (фіксована), комісія за надання кредиту 15% від суми наданого кредиту, що у грошовому виразі складає 2550,00 грн. 
Умовами п. 2.2.4 договору передбачено право кредитодавця нараховувати пеню у розмірі 4,00% в день та проценти за понадстрокове користування кредитом 4,00% на день. 
15.05.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (кредитодавець) та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем товариства, укладено додаткову угоду №14943912 до договору надання коштів у кредит №71475486 від 16.04.2025 року, відповідно до умов якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів, відповідно, строк кредитування становить 60 днів; на період продовження строку користування кредитом (пролонгації) до дати повернення кредиту, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою 1,00% в день. Дата повернення кредиту – 14.06.2025 року, орієнтовна реальна річна процентна ставка 1402,97%, орієнтовна загальна вартість кредиту 25899,50 грн. Для продовження строку кредитування позичальник сплачує кредитодавцю платіж в сумі 1785,00 грн.
14.06.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем товариства, укладено додаткову угоду №15151816 до договору надання коштів у кредит №71475486 від 16.04.2025 року, відповідно до умов якої сторони домовились продовжити строк кредитування на 30 днів, відповідно, строк кредитування становить 90 днів; на період продовження строку користування кредитом (пролонгації) до дати повернення кредиту, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою 1,00% в день. Дата повернення кредиту – 14.07.2025 року, орієнтовна реальна річна процентна ставка 1076,85%, орієнтовна загальна вартість кредиту 29094,65 грн. Для продовження строку кредитування позичальник сплачує кредитодавцю платіж в сумі 4564,50 грн.
Відповідно до довідки про ідентифікацію ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», клієнт ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Ідентифікація клієнта здійснювалась при укладенні таких договорів: №71475486 (одноразовий ідентифікатор 12435 відправлений позичальнику 16.04.2025 о 16:49:55 на електронну пошту), №14943912 (одноразовий ідентифікатор 33441 відправлений позичальнику 15.05.2025 о 16:40:20 на електронну пошту) та №15151816 (одноразовий ідентифікатор 30377 відправлений позичальнику 14.06.2025 о 11:00:00 на електронну пошту).
Факт виконання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» своїх зобов`язань за договором та перерахування 16.04.2025 року грошових коштів в розмірі 17000 грн на картку, що належить ОСОБА_1 , номер якої надано позичальником, підтверджується довідкою ТОВ «ФК» ФІНЕКСПРЕС" від 17.10.2025. (а.с. 29) та випискою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про рух коштів по вказаній картці від 22.12.2025 р. (а.с. 83).
Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем належними та допустимими доказами факту укладення кредитного договору та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 17 000 грн.
Згідно розрахунку заборгованості станом на 15.10 2025 року у ОСОБА_1 існує заборгованість за кредитним договором № 71475486 від 16.04.2025 року перед позивачем, яка становить 30839,53 грн., що складається з: 10650 грн 00 коп. – заборгованість за основною сумою боргу, 9544 грн 65 коп. – заборгованість за процентами; 2550 грн 00 коп. – заборгованість за комісією; 8094 грн 38 коп. – заборгованість за процентами за понадстрокове користування (а.с. 7-8). Така ж сума заборгованості залишилась станом на 04.11.2025 року (а.с. 9).
16 жовтня 2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №16/10/25, відповідно до умов якого останнє набуло права грошової вимоги до боржників, зокрема, за договором №71475486.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 16 жовтня 2025 року до факторингу №16/10/25 від 16 жовтня 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №71475486 у загальному розмірі 30839,53 грн., з яких: 10650 грн 00 коп. – заборгованість за тілом, 9544 грн 65 коп. – заборгованість за процентами; 2550 грн 00 коп. – заборгованість за комісією; 8094 грн 38 коп. – заборгованість за процентами за понадстрокове користування.
Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договору факторингу, витягу з реєстру боржників, платіжної інструкції переказу коштів на оплату за договором факторингу, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач належними та допустимими доказами довів той факт, що набув право вимоги до відповідачки за кредитним договором №71475486 від 16.04.2025 року.
Апеляційний суд вважає, що надані позивачем та завірені електронним підписом Договір факторингу, витяг з Реєстру права вимоги, платіжна інструкція переказу коштів на оплату договору факторингу є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Не спростовують цього і посилання апеляційної скарги на те, що позивачем не надано доказів повідомлення боржника про відступлення права вимоги.
Так, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У даній справі договір факторингу у встановленому законом порядку відповідачем не визнавався недійсними.
З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У частині другій ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Між тим матеріали справи не містять доказів погашення відповідачкою кредитної заборгованості, що є предметом даного спору, первісному кредитору – ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».
Таким чином доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення боржника про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором - є необґрунтованими.
Також відповідачкою не надано доказів погашення вищевказаної заборгованості позивачу.
За таких обставин, відповідно до ст. 526, 1049, 1054 ЦК України та враховуючи той факт, що ТОВ «1 Безпечно агентство необхідних кредитів» відступило право вимоги щодо відповідача на користь позивача і таке відступлення відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.512 та ст.513 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» кредитної заборгованості у розмірі 22 745 грн 15 коп., що складається з: 10650 грн 50 коп. – заборгованість за основною сумою боргу, 9544 грн 65 коп. – заборгованість за процентами, нарахованим у межах строку кредитування; 2550 грн 00 коп. – заборгованість за комісією. 
Рішення суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення процентів за понадстрокове користування в апеляційному порядку не було оскаржено.
Не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта щодо незаконності стягнення комісії.
Так, умовами укладеного ТОВ «1 Безпечно агентство необхідних кредитів» і відповідачкою кредитного договору було узгоджено сплату позичальницею одноразово комісії за надання кредиту 15% від суми наданого кредиту, що у грошовому виразі складає 2550,00 грн. (пункт 2.2.4 договору).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку із чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України "Про споживче кредитування" передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини 1 статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України "Про споживче кредитування" та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Таким чином, виходячи з аналізу вимог пункту 4 частини 1 статті 1,частини 2 статті 8, частини 1 статті 1, статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 11 Закону України "Про споживче кредитування", які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
За такого, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачкою комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідачки, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив чи не є пролонгація договору штучною моделлю безперервного строку кредитування, оскільки строк кредитування було пролонговано до 90 днів за ініціативою самої відповідачки, яка двічі укладала з кредитодавцем додаткові угоди до договору №71475486 від 16 квітня 2025 року, та, як вбачається з розрахунку заборгованості від 17 жовтня 2025 року, відповідачкою 15 травня 2025 року та 14 червня 2025 року було сплачено обов`язкові платежі для продовження (пролонгації) строку кредитування. 
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо незаконності нарахування процентів за понадстрокове користування у розмірі 4 % в день, оскільки у задоволенні позовних вимог в цій частині судом першої інстанції було відмовлено.
Щодо тверджень апеляційної скарги про неналежність наданого розрахунку заборгованості, оскільки він не містить детальної щоденної розбивки, методики нарахування, не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, містить ознаки дублювання нарахувань, то такі твердження є безпідставними.
Так, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відображає умови укладеного договору, а саме суму кредиту, яка була надана, щоденне нарахування процентів, суми та дати часткової сплати таких процентів та розрахунковий період (а.с. 7-8), тоді як відповідачка, не погоджуючись з таким розрахунком, на підтвердження своїх заперечень власного розрахунку не надає.
Доводи апеляційної скарги, які полягають у тому, що надана банківська виписка АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» не підтверджує джерело коштів, також не можуть бути взяті до уваги колегією суддів. 
Так, надана банківська виписка містять усі необхідні реквізити та в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є первинним документом.
Зарахування у сумі 17000 грн. здійснено у вигляді переказу на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 о 16:50:12 год. Переказ суми було здійснено без відкриття рахунку, тому у виписці не буде зазначатись найменування відправника коштів та призначення платежу, що не впливає на достовірність підтвердження факту зарахування коштів на рахунок відповідачки (а.с. 83).
Інших доказів щодо походження цих коштів відповідачкою не надано, що свідчить про їх отримання саме у рамках зазначеного кредитного договору. 
Отже, із наведеного очевидно випливає, що кредитні кошти були надані та фактично отримані відповідачем.
Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, шо суд зобов`язаний самостійно перевіряти несправедливість умов договору навіть без відповідного клопотання споживача.
Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною 3 цієї статті.
Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку про те, що для визнання несправедливими певних умов правочину зі споживачем, він повинен звернутися до суду з відповідними позовними вимогами, наприклад, про кабальні (завідомо невигідні, несправедливі) умови договору тощо.
За такого суд не в праві давати оцінку справедливості тим чи іншим умовам кредитного договору та змінювати на цій підставі розмір нарахованих процентів без заявлення відповідних позовних вимог стороною договору, інакше порушується загальна засада цивільного законодавства - принцип свободи договору, передбачений пунктом 3 частини першої статті 3, статтею 627 ЦК України.
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Однак при розгляді даної справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляла зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», в частині визначення комісії.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367, 374,375, 382, 384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Серебрякова

О.О. Ямкова

Повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року.