ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1334/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовом фізичної особи-підприємця Хохлова Максима Вячеславовича, м. Київ
до відповідача фізичної особи-підприємця Дешко Василя Васильовича, м. Мукачево Закарпатської області
про стягнення 148 405,96 грн заборгованості

Представники сторін не викликались

ВСТАНОВИВ:

Хохлов Максим Вячеславович звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до фізичної особи-підприємця Дешко Василя Васильовича про стягнення 148 405,96 грн заборгованості за договором № TFY-2023-08/29-1 від 29.08.2023, в тому числі 137 397,00 грн основного боргу, 7 199,09 грн інфляційних втрат та 2 694,87 грн 3% річних, обґрунтовуючи позовні вимоги простроченням виконання відповідачем грошових зобов`язань за вказаним договором.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/1334/25 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д. Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.12.2025 позовну заяву Хохлова Максима Вячеславовича залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали суду про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у її мотивувальній частині.
За наслідками усунення позивачем недоліків позовної заяви, суд, ухвалою від 16.12.2025 постановив прийняти таку до розгляду, відкрити провадження у справі та здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.
Судом встановлено, що ухвала суду від 16.12.2025 про відкриття провадження у справі була направлена відповідачу до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа та така отримана 17.12.2025.
30.01.2026 за вх.№ 02.3.1-02/809/25 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від 27.01.2026.
Статтею 113 ГПК України унормовано, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, – встановлюються судом.
Відповідно до статті 251 ГПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Частиною 1 статті 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Отже, беручи до уваги, що відповідачем не зазначено причин пропуску процесуального строку для подання відзиву на позов, а також не заявлено клопотання щодо поновлення такого строку, суд доходить висновку про розгляд справи за наявними матеріалами без урахування поданого відповідачем відзиву від 27.01.2026 (вх.№ 02.3.1-02/809/25 від 30.01.2026).
Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України, зокрема у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція позивача.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги неналежним виконання відповідачем умов договору № TFY-2023-08/29-1 в частині повної оплати наданих позивачем експедиційних та супутніх послуг у період з грудня 2024 року по травень 2025 року, у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість в сумі 137 397,00 грн. А також, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем здійснено нарахування 7 199,09 грн інфляційний втрат та 2 694,87 грн 3 % річних відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідачем не подано відзиву у строк встановлений судом в ухвалі від 16.12.2025 про відкриття провадження.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.
29.08.2023 між фізичною особою-підприємцем Хохловим Максимом Вячеславовичем, як виконавцем та фізичною особою-підприємцем Дешко Василем Васильовичем, як замовником укладено договір № TFY-2023-08/29-1 (далі – договір), відповідно до пункту 1.1 якого виконавець зобов`язується за плату та за рахунок замовника надати зазначені цим договором послуги, пов`язані з реєстрацію в митних системах транзитних декларацій Т1, експортних декларацій, або будь-яких інших типів митних декларацій за запитом замовника (надалі - Декларації) (КВЕД 52.29 / інша допоміжна діяльність у сфері транспорту). 
Пунктом 2.1 договору визначено, що надання послуг буде надаватися на підставі заявок замовника.
Заявки на реєстрацію декларації надсилаються електронною поштою, або будь-яким іншим способом електронної комунікації, включаючи месенджери та інші аналогічні сервіси. Виконавець зобов`язаний протягом 2 (двох) годин з моменту отримання заявки повідомити про свою згоду або незгоду на реєстрацію декларації за кожною окремою заявкою. У разі ненадання будь-якої відповіді на заявку замовника – згода рахується не наданою. У разі згоди на реєстрацію, виконавець повідомляє про це замовника, повідомляє про термін (час) необхідний виконавцю для реєстрації декларації, і в разі згоди замовника з терміном реєстрації – зобов`язаний скласти і зареєструвати в відповідній митній системі декларацію за вказаний час, та передати замовнику електронну версію декларації у форматі PDF, або унікальний номер відповідної декларації із митної системи (пункт 2.2 договору).
Пунктом 2.3 договору визначено, що заявка на реєстрацію декларації має містити: скан-копії або достатньої якості для зчитування інформації фотографій товаросупровідних документів, інформацію про: код митного органу відправлення, код митного органу прибуття, маршрут, а також, якщо це необхідно – контактні дані перевізника (назва, код ЄДРПОУ, адреса).
Пунктом 4.3 договору визначено, що оплата послуг здійснюється протягом 24 годин з моменту отримання замовником готової декларації.
При цьому також позивач наголошує, що факт існування, чинності та виконання зазначеного договору підтверджується не лише його умовами, але й фактичними діями сторін, зокрема здійсненням відповідачем оплат (копії платіжних інструкцій № 522 від 21.08.2024, № 582 від 18.09.2024, № 667 від 14.11.2024, № 688 від 28.11.2024, № 116 від 14.03.2025, № 184 від 25.04.2025 наявні в матеріалах справи) на користь позивача з призначенням платежу "оплата за договором № TFY-2023-08/29-1".
Відтак, позивач стверджує, що на виконання умов договору у період з грудня 2024 року по травень 2025 року ним належним чином надавались відповідачу експедиційні та супутні послуги, що підтверджується діловим електронним листуванням між сторонами та виставленими рахунками-фактурами:
- № 2024-TFY/INV-00446 від 16.12.2024 на суму 9 732,00 грн;
- № 2024-TFY/INV-00492 від 23.12.2024 на суму 11 176,00 грн;
- № 2024-TFY/INV-00494 від 31.12.2024 на суму 9 691,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00032 від 06.01.2025 на суму 3 432,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00034 від 13.01.2025 на суму 4 048,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00037 від 20.01.2025 на суму 8 008,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00066 від 31.01.2025 на суму 3 996,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00105 від 10.02.2025 на суму 12 000,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00107 від 17.02.2025 на суму 1 317,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00137 від 24.02.2025 на суму 11 256,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00138 від 28.02.2025 на суму 11 660,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00155 від 10.03.2025 на суму 1 365,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00156 від 17.03.2025 на суму 2 548,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00159 від 24.03.2025 на суму 15 453,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00196 від 31.03.2025 на суму 3 887,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00210 від 14.04.2025 на суму 7 252,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00244 від 30.04.2025 на суму 23 970,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00278 від 19.05.2025 на суму 1 215,00 грн;
- № 2025-TFY/INV-00319 від 31.05.2025 на суму 1 024,00 грн.
Водночас, зазначає, що відповідач свої грошові зобов`язання за договором виконав лише частково та з порушенням встановлених строків, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 137 397,00 грн основного боргу.
Вказані обставини зумовили звернення позивача з претензією від 02.10.2025 до відповідача щодо погашення заборгованості, сплату інфляційних втрат та 3 % річних.
Однак, така претензія залишена відповідачем без відповіді та виконання, що і стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду щодо стягнення 137 397,00 грн заборгованості, а також 7 199,09 грн інфляційних втрат та 2 694,87 грн 3% річних.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі – ГК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 статті 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Так, укладений між сторонами по справі договір є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до статей 173, 174 ГК України (статей 11, 202, 509 ЦК України), та відповідно до статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
Згідно зі статтею 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. 
Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. 
Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).
Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником.
Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.
Аналогічні положення вказаної статті ЦК України закріплені в статті 316 ГК України. 
Положеннями частини 1 статті 193 ГК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
За приписами статті 173 ГК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Суд, аналізуючи подані позивачем докази в підтвердження наданням ним послуг з реєстрації транзитних декларацій, а саме рахунки-фактури зазначає наступне.
Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи – це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву підприємства, установи, від імені яких складено документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст, обсяг та одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"). 
За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. На це звернув увагу Верховний Суд (Касаційний господарський суд) в постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19.
Відтак, суд дійшов висновку, що виставлення позивачем рахунків-фактур не підтверджує факту надання послуг, обумовлених договором.
Критично судом оцінюється долучена позивачем до матеріалів справи роздруківка ділового листування між сторонами з месенджеру "WhatsApp Chat with Василй Дешко" з огляду на наступне.
Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, позаяк не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.
Такі правові висновки, зокрема, зроблені у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 21.03.2019 у справі № 568/879/17, від 16.03.2020 у справі №910/1162/19, від 02.07.2020 у справі № 922/2315/19.
Учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.
Така правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20.
Також, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 2.1 договору визначено, що надання послуг буде надаватися на підставі заявок замовника.
В подальшому, в разі згоди на реєстрацію, виконавець повідомляє про це замовника, повідомляє про термін (час) необхідний виконавцю для реєстрації декларації, і в разі згоди замовника з терміном реєстрації – зобов`язаний скласти і зареєструвати в відповідній митній системі декларацію за вказаний час, та передати замовнику електронну версію декларації у форматі PDF, або унікальний номер відповідної декларації із митної системи (пункт 2.2 договору).
Таким чином, аналізуючи наведені положення укладеного між сторонами договору, суд зазначає, що підтвердженням вчинення позивачем дії щодо надання послуг мало б підтверджуватись заявкою відповідача та власне результатом виконаної роботи (електронною декларацією).
Враховуючи викладене, проаналізувавши надані позивачем докази в сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту надання послуг відповідачу за укладеним між ними договору за період з грудня 2024 року по травень 2025 року, а відтак і наявності у відповідача заборгованості за такі послуги.
Щодо вимог позивача про стягнення 7 199,09 грн інфляційних втрат та 2 694,87 грн 3% річних, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способам захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, натомість застосування відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у вигляді пені можливе у разі порушення стороною правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Слід зазначити, що виходячи з положень статті 625 ЦК України, визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання.
Однак, з огляду на встановлення судом відсутності у відповідача зобов`язання з оплати основної заборгованості, відповідно відсутнє і прострочення такого зобов`язання, що в свою чергу виключає можливість застосування до відповідача такої міри відповідальності як нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що заявлені до стягнення.
Резюмуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у відповідача заборгованості за надані позивачем послуги, а відтак у позові слід відмовити.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип диспозитивності, закріплений у статті 14 ГПК України, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих учасниками доказів, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати зі сплати судового збору на підставі статті 129 ГПК України покладаються судом на позивача у справі.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено, оформлено та підписано 02.03.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко