ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2026 року	м. Ужгород	№ 260/8393/25 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач) в особі представника - адвоката Жупинського Миколи Андрійовича (далі - представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), яким просить суд:
1) визнати протиправною та скасувати відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, викладену у листі від 03.07.2025 №16239;
2) зобов`язати Військову частину від НОМЕР_1 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
В позовній заяві позивач зазначає, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, однак отримав відмову. Вважаючи, що відповідач протиправно відмовив у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2025 року, ця адміністративна справа була розподілена судді Рейті С.І.
Ухвалою судді від 17.10.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю останньої вимогам ст. 161 КАС України та позивачу встановлено десятиденний строк для усунення вказаних недоліків. Недоліки позовної заяви усунуті в строк, встановлений судом.
З урахуванням заяви про усунення недоліків, позовна заява відповідає вимогам ст.ст.160, 161, 172 КАС України, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження, підсудна Закарпатському окружному адміністративному суду, підстав для відмови у відкритті провадження у справі, залишення позовної заяви без руху та її повернення немає.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.11.2025 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.
Згідно з ч. 13 ст. 31 Кодексу адміністративного судочинства України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, визначених цим Кодексом.
У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 з посади у відставку, розпорядженням керівника апарату Закарпатського окружного адміністративного суду №128 від 01.01.2026, ця адміністративна справа передана для призначення повторного автоматизованого розподілу.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, від 01.01.2026 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді Іванчулинцю Д.В.
07 січня 2026 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду прийнято до провадження адміністративну справу.
14 листопада 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та наполягає на їх повному відхиленні. Відповідач зазначає, що позивач був зарахований на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №289 від 26.12.2024 року та перебував на всіх видах забезпечення. 
03.07.2025 року до командування частини надійшов рапорт ОСОБА_1 з клопотанням про звільнення з військової служби у запас на підставі абзацу п`ятого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю батька з інвалідністю І групи, який, за твердженням позивача, потребує постійного стороннього догляду та за відсутності інших членів сім`ї відповідних ступенів споріднення. До рапорту були додані документи, аналогічні тим, що долучені до позовної заяви.
Разом із тим, за результатами розгляду поданого рапорту командуванням військової частини 03.07.2025 року було прийнято рішення про відмову в його задоволенні, оскільки подані документи не підтверджували наявність підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами у розумінні статті 26 зазначеного Закону та вимог Інструкції, затвердженої наказом МОУ №170 від 10.04.2009 року. Відповідач вказує, що позивач не надав належних доказів відсутності інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати догляд за особою з інвалідністю, зокрема документів щодо доньки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , а також доказів її об`єктивної неможливості здійснювати такий догляд. Акт обстеження сімейного стану від 16.06.2025 року визнано неповним та таким, що складений без використання відповідних державних реєстрів і інформаційних систем. За таких обставин, на думку відповідача, підстав для видання наказу про звільнення позивача з військової служби не існувало, а дії командування військової частини були правомірними та здійсненими у межах і спосіб, передбачені чинним законодавством.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 . 
Підставою для звернення до суду стала бездіяльність відповідача, яка полягає у невиданні наказу про звільнення позивача з військової служби та фактичній відмові у погодженні такого звільнення, що, на переконання позивача, порушує його гарантоване законом право на припинення військової служби за сімейними обставинами
Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2025 року, солдат НОМЕР_2 окремої механізованої бригади, ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини з рапортом про звільнення його з військової служби. Підставою для звільнення було зазначено абзац п`ятий підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме необхідність здійснення постійного стороннього догляду за батьком, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю І групи та, згідно з медичними документами, потребує постійного стороннього догляду.
На підтвердження зазначених у рапорті обставин, ОСОБА_1 долучив документи, зокрема: нотаріально посвідчені копії довідки до акту огляду МСЕК про встановлення інвалідності І групи ОСОБА_4 ; посвідчення особи з інвалідністю та посвідчення пенсіонера; витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №10/25/485/В від 14.03.2025 року, яким підтверджено встановлення ОСОБА_4 інвалідності І-Б групи безстроково та необхідність постійного стороннього догляду. Також були подані нотаріально посвідчені копії паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків позивача і його батька, свідоцтва про народження ОСОБА_1 , що підтверджує родинні зв`язки, акт обстеження сімейного стану військовослужбовця, копії військового квитка позивача, свідоцтва про смерть матері, ОСОБА_6 , а також документи, що стосуються інших членів сім`ї. Крім того, до рапорту були додані документи, які підтверджують об`єктивну неможливість здійснення постійного догляду за ОСОБА_4 його дочкою, ОСОБА_5 , а саме: копія свідоцтва про її народження; копія закордонного паспорта; довідка про перебування на обліку як шукача роботи в Чеській Республіці з серпня 2022 року по теперішній час; документи про забезпечення житлом та підтвердження легалізації перебування на території Чеської Республіки. Позивач зазначає, що подані докази підтверджують, що ОСОБА_5 з березня 2022 року, у зв`язку з повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, перебуває за кордоном, має статус тимчасового захисту та фізично не може здійснювати постійний догляд за батьком-інвалідом.
Листом від 03 липня 2025 року №16239 військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про відмову у задоволенні його рапорту, посилаючись на те, що поданими документами не підтверджено відсутність у ОСОБА_4 інших членів сім`ї першого чи іншого ступеня споріднення, які могли б здійснювати догляд, або не надано належних документів щодо інвалідності та потреби у сторонньому догляді таких осіб. 
Позивач вважає, що відповідачем не було належним чином оцінено подані докази фактичної та об`єктивної неможливості здійснення догляду дочкою особи з інвалідністю, а також не враховано, що фізичне перебування за кордоном в умовах воєнного стану та триваючої збройної агресії є непереборною обставиною, яка виключає можливість виконання нею обов`язку з догляду.
Позивач, вважаючи, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо незадоволення поданого рапорту про звільнення з військової служби є протиправною, такою, що не відповідає вимогам статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та порушує його право на звільнення за сімейними обставинами, звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 65 Конституції України визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.92 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі за текстом - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (тут і далі в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.
У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.91 №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан. На час розгляду судом цієї адміністративної справи воєнний стан в Україні триває.
Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 8 цього Указу встановлено, місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб-підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку: 1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини; 2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України; 3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX.
Означені висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 27.02.2025 по справі №380/16966/24.
З матеріалів справи вбачається, що позивач 01.07.2025 року звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї першого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І групи.
До рапорту позивачем було додано: нотаріально посвідчену копію довідки до акта огляду МСЕК про встановлення групи інвалідності; нотаріально посвідчену копію посвідчення про інвалідність ОСОБА_7 ; копію акту обстеження сімейного стану військовослужбовця; нотаріально посвідчену копію паспорта ОСОБА_1 ;
- копію військового квитка ОСОБА_1 ; нотаріально посвідчену копію РНОКПП ОСОБА_1 ; нотаріально посвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; нотаріально посвідчену копію паспорта ОСОБА_4 ; нотаріально посвідчену копію РНОКПП ОСОБА_4 ; нотаріально посвідчену копію свідоцтва про смерть ОСОБА_6 ; нотаріально посвідчену копію посвідчення пенсіонера ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; копію закордонного паспорту ОСОБА_9 ; копію довідки про перебування ОСОБА_9 на обліку як шукача роботи з серпня 2022 року по теперішній час (дати звернення до суду з цим позовом) в Чеській Республіці; копію підтвердження про забезпечення житлом ОСОБА_9 в Чеській Республіці; копія перевірки легалізації з Чеської Республіки.
Як на підставу для відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби відповідач вказав, що позивач надав акт обстеження сімейного стану військовослужбовця затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 від 16.06.2025 року без використання відомостей ДРАЦС громадян, інших інформаційних систем, реєстрів та баз даних, у тому числі без інформаційного обміну. Не було надано відомостей про відсутність в особи інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді. Згідно доданих до рапорту документів, наявна сестра заявника (донька особи з інвалідністю, що потребує постійного стороннього догляду) ОСОБА_10 . Документів щодо потреби в постійному сторонньому догляду для ОСОБА_5 позивачем не надано. 

Щодо неможливості догляду за батьком позивача - сестрою, суд зазначає наступне.
Водночас, як зазначалося судом вище по тексту судового рішення, з огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-XII.
Зі змісту наведеної норми слідує, що для звільнення з військової служби у цьому випадку достатньою є наявність таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
При цьому, «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2122-IX.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 27.02.2025 у справі №380/16966/24 та від 07.05.2025 у справі №420/30227/24.
Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України та інших положень законодавства, членами сім`ї особи, які належать до першого ступеня спорідненості є її батьки, чоловік або дружина, а також діти такої особи, у тому числі усиновлені.
Згідно з статтею 1262 Цивільного кодексу України та інших положень законодавства, членами сім`ї особи, які належать до другого ступеня спорідненості є її рідні брати та сестри, баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері, а також її онуки.
Суд наголошує, що відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
З матеріалів справи вбачається, що сестра заявника (донька особи з інвалідністю, що потребує постійного стороннього догляду) ОСОБА_10 проживає на території Чеської Республіки.
В той же час, на підтвердження неможливості здійснення постійного догляду ОСОБА_5 постійного догляду за батько ОСОБА_4 , позивачем до рапорту було долучено: копію закордонного паспорту ОСОБА_9 ; копію довідки про перебування ОСОБА_9 на обліку як шукача роботи з серпня 2022 року по теперішній час (дати звернення до суду з цим позовом) в Чеській Республіці; копію підтвердження про забезпечення житлом ОСОБА_9 в Чеській Республіці; копія перевірки легалізації з Чеської Республіки.
Суд враховує, що поняття «обов`язку утримання» та «обов`язку здійснення постійного догляду» не є тотожними, оскільки утримання особи - це надання матеріальної допомоги, в той час як постійний догляд - це форма догляду за особою з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
На думку суду, вищевказана обставина - неперебування (непроживання) особи на території України, є прямим свідченням того, що така особа фізично не зможе здійснювати постійний догляд за своїм батьком, оскільки не знаходиться на території України, що фактично виключає таку із переліку членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.
Таким чином, з огляду на викладене вище по тексту судового рішення, суд дійшов до висновку, про протиправність відмови Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Суд вказує, що за правилами статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на зазначене суд вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача у досліджуваному випадку є саме: визнання протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, викладену у листі від 03.07.2025 №16239 та зобов`язання Військову частину від НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Принципами адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX).
Стаття 10 Закону України «Про адміністративну процедуру» пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.
Принципу добросовісності («bona fides») корелюють доктрина римського права «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип «естопель») ґрунтується ще на римських максимах - «no№concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), «nemo auditur propriam turpitudinem allegans» (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях тобто заборони отримувати вигоду від власного неправомірної поведінки). В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.
Поведінка, яка суперечить добросовісності, «легітимним очікуванням», «належному урядуванню» та «правовій визначеності» не може бути правомірною, як і всі рішення пов`язані із нею.
Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland),заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відтак, з урахуванням зазначеного вище по тексту судового рішення, суд, на підставі наданих доказів та системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат.
Керуючись ст. ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
2. Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, викладену у листі від 03.07.2025 №16239.
3. Зобов`язати Військову частину від НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.
4. В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець