Справа № 161/7351/25 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/351/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 2003 року по травень 2022 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 
Позивачка вказувала, що 10 жовтня 2019 року, перебуваючи в шлюбі, вони придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . В даній квартирі вони проживали разом з трьома спільними дітьми. Під час спільного життя відповідач щодо неї застосовував домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, що стало причиною розірвання шлюбу. 
Зазначала, що після розірвання шлюбу відповідач зробив неможливим її подальше проживання у вказаному житловому приміщенні, а тому вона з дітьми була змушена виїхати з квартири. Згодом відповідач замінив замки в квартирі, чим обмежив до неї доступ. Вона неодноразово зверталася до ГУНП у Волинській області з приводу вчинення неправомірних дій відповідачем, проте їй було рекомендовано з даним питанням звернутися до суду. Враховуючи, що квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін, як спільне майно подружжя, вона має право безперешкодно володіти та користуватися цією квартирою, як її співвласник. 
На підставі наведеного ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача ОСОБА_4 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її в квартиру та передання комплекту ключів від вхідних дверей; просила стягнути з відповідача на її корить судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2025 року позов задоволено.
Ухвалено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , вселивши її у вказану квартиру.
Зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні цією квартирою та передати ОСОБА_1 комплект ключів від вхідних дверей до даної квартири. 
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.
Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на те, що оскаржуване рішення вимогам закону не відповідає, оскільки прийняте з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Вважає, що суд першої інстанції не навів мотивів відхилення наданих стороною відповідача доказів у справі, не надав належної оцінки доводам щодо безпідставності та необґрунтованості пред`явленого до нього позову, у зв`язку з чим не забезпечив повне та всебічне встановлення обставин справи. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, суд необгрунтовано констатував, що він змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, чим позбавив можливості позивачку користуватись житлом, покликаючись на листи Луцького РУП ГУНП у Волинській області. Вказує, що надані позивачем докази заміни замка у вхідних дверях квартири є неналежними доказами. Стверджує, що не замінював замки, що позивачка має ключі від дверей, а він не вчиняє жодних дій, які перешкоджають її проживанню в квартирі. Вважає також помилковим висновок суду, що про наявність спору між сторонами свідчить і сам факт звернення позивачки ОСОБА_1 з даним позовом.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що скаржник не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, а тому вона є співвласником майна, має право на захист своїх прав як власник майна, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Вважає, що надані нею докази в достатній мірі доводять факт перешкоджання їй відповідачем можливістю користування спірним житлом та припинення її проживання у квартирі з поважних причин - через вчинення домашнього насильства щодо неї з боку відповідача. 
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду даної справи через електронний кабінет.
Представник відповідача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити подану нею в інтересах відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки, представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що квартира є спільним майном подружжя, оскільки доказів протилежного відповідач суду не надав, зважаючи на презумпцію спільності сумісної власності подружжя, набутого у шлюбі, та позивачка, як співвласник майна, має право користуватися та володіти цим майном нарівні з відповідачем, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивачки у спірне майно та зобов`язання відповідача надати їй ключі від квартири.
З таким висновком колегія суддів погоджується в повній мірі з огляду на наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним (стаття 321 ЦК України).
Згідно із ч.1,3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Також ч.1, 2 ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того. Що один з них не мав з поважної причини (навчання. Ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу. Крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як визначено ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2003 року по 03 травня 2022 року.
Від шлюбу сторони мають трьох спільних неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Під час шлюбу - 10 жовтня 2019 року, сторони придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 15.09.2023 року право власності на цю квартиру зареєстроване за позивачкою ОСОБА_1 .
Також судом установлено, що відповідач змінив замки на вхідних дверях спірної квартири , чим позбавив позивачку можливості користуватись житлом, що підтверджується листами Луцького РУП ГУНП у Волинській області.
Зі змісту листа Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 24.10.2023 року вбачається, що факти, викладені ОСОБА_1 в її зверненні до поліції, знайшли своє підтвердження: замок у вхідних дверях квартири АДРЕСА_2 був замінений ОСОБА_4 без її згоди, дублікат ключів їй не надавався (а.с. 11).
Крім того, з листа Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 20.03.2025 року вбачається, що при виїзді за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що ОСОБА_4 дійсно замінив замки в квартирі за вказаною адресою, чим обмежив ОСОБА_1 доступ до вказаної квартири (а.с. 10).
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Отже, конструкція норми частини третьої статті 368 ЦК України і норми статті 60 СК України вказує на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. 
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. 
Такі висновки узгоджуються зі змістом постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.
Зважаючи не викладене, враховуючи встановлені обставини, які свідчать, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач наділена гарантованими законом правами співвласника такого майна, у тому числі на безумовне право на користування та проживання в ньому. А відтак, вимоги позивачки є обґрунтованим та підлягають задоволенню, за наслідком чого наявні підстави для усунення перешкод ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою шляхом її вселення до цього приміщення.
Мотивуючи судове рішення, суд правомірно зазначив, що підставою для наявності задоволення позовних вимог є те, що відповідач змінив замки в квартирі, чим чинить перешкоди позивачці у користуванні нею, не надаючи можливості мати ключі, тим самим перешкоджаючи у вільному доступі позивачці до спірного житла.
Разом з тим, апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що в даному випадку відсутній спір між сторонами, що відповідач фактично не заперечує щодо проживання бувшої дружини у спільному житлі, а також не робить їй жодних перешкод у користуванні квартирою, оскільки вони спростовуються наданими стороною позивача доказами, процесуальною поведінкою відповідача, зокрема самим фактом заперечень відповідача щодо позовних вимог, висловлених у заяві про перегляд заочного рішення, та поданням апеляційної скарги на рішення суду.
Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 дійшов висновку, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
З огляду на наведене, покликання в апеляційній скарзі на неналежність доказів щодо заміни замків у вхідних дверях колегія суддів відхиляє як такі, що не спростовані відповідачем.
Надана суду відповідачем ОСОБА_4 довідка Луцького ГУНП у Волинській області від 07.11.2025 (а.с.108), на яку він покликається в апеляційній скарзі, сама по собі також не доводить факту відсутності заміни замків у вхідних дверях спірного помешкання, або ж наявності у позивачки ОСОБА_1 реальної можливості доступу до нього та безперешкодного проживання у квартирі. Інших доказів на підтвердження своїх заперечень ОСОБА_4 суду не надав.
Натомість судом проаналізовано й правильно оцінено в сукупності з іншими надані позивачкою докази існування між сторонами як бувшим подружжям спірних, неприязних стосунків, що виникли внаслідок застосування відповідачем до позивачки та їх дітей домашнього насильства, а також під час вирішення питань щодо виховання та місця проживання дітей і поділу майна, що підтверджено відповідними судовими рішеннями (вироком від 25.11.2022, рішеннями від 18.11.2022, від 03.05.2022). Разом з тим, слід зазначити, що і в згаданих судових рішеннях констатовано, що ОСОБА_1 вказувала про заміну відповідачем замків у спірному помешканні та неможливості ним користуватися.
Таким чином, колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги фактично зведені лише до незгоди з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції без наведення будь-яких доказів, які би ставили під сумнів обґрунтований судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами, та невірне застосування законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, а тому підстави для його скасування відсутні.
Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин колегія суддів доходить висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , подану в його інтересах представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2025 року в даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: