ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року	справа № 380/1979/26	

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого-судді Мартинюка В.Я., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, - 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» (догляд за батьком інвалідом 2-ї групи);
зобов?язати прийняти рішення про звільненні з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» (догляд за батьком інвалідом 2-ї групи);
визнати протиправною бездіяльність щодо не створення умов подання рапорту на звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» (догляд за батьком інвалідом 2-ї групи);
вказати у рішенні спосіб виконання рішення суду: зобов?язати повернути позивача у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 з метою звільнення з військової служби.

В обгрунтування позову зазначає, що бездіяльність відповідачів щодо чинення йому перешкод у подачі рапорту на звільнення є незаконною, а дії військової частини НОМЕР_1 незаконні ще у частині не розгляду його документів на звільнення по суті. Вказує, що у військовій частині НОМЕР_1 зобов`язані були надати відповідь на рапорт в 14-денний строк навіть у разі усного звернення з таким рапортом, а військова частина має обов`язок не чинити перешкод або створити належні умови для нього з метою подачі необхідних рапортів та документів, в тому числі шляхом надання ID-номер командира та номер СЕДО підрозділу. Зазначає, що наявність у його батька другої групи інвалідності за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення дає йому право на звільнення з військової служби.
Військова частина НОМЕР_2 у відзиві зазначає, що солдат ОСОБА_1 був у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 з військової частини НОМЕР_1 з 26.01.2026 до 22.02.2026. Станом на дату подання відзиву, військова частина НОМЕР_2 ніякого зв`язку з солдатом ОСОБА_1 немає. Під час перебування даного військовослужбовця у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 , його права не порушувалися, та не створювалося ніяких перешкод у поданні рапорту. Військова частина НОМЕР_2 дбає про захист прав військовослужбовців та сприяє їх реалізації у вільний час від виконання службових обов`язків. Доказів порушення прав позивача військовою частиною НОМЕР_2 не надано. Таким чином прохання визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо порушення прав ОСОБА_1 . Крім того, у зв`язку з тим що ОСОБА_1 завершив відрядження до військової частини НОМЕР_2 , що унеможливлює виконання рішення суду шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_2 повернути позивача у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 .
Позивач у відповіді на відзив зазначив, що відповідач не надав жодниж доказів на підтвердження зазначених ним обставин.
Військова частина НОМЕР_1 у відзиві вказала, що нею прийнято рішення про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби, про що представнику – адвокату Зошію Юрію Йосиповичу надано письмову відповідь від 27.02.2026 №4102, яку надіслано на його електронну адресу, зазначену в заяві від 16.02.2026. Будь-яких інших рапортів від позивача про звільнення з військової служби до командування військової частини НОМЕР_1 не надходило.

Ухвалою суду від 23.02.2025 року відкрито спрощене позовне провадження.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, судом встановлено такі обставини.
Представник позивача звернувся до військової частини із адвокатським запитом від 12.01.2026 року, в кому просив надати йому копію рішення про розгляд рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами; номер ID в застосунку Армія+ командира НОМЕР_3 батальйону НОМЕР_4 дивізіону військової частини НОМЕР_1 ; повідомити, в який спосіб позивач має реальну можливість дізнатися ID номер в застосунку Армія+ безпосереднього командира.
Листом від 27.02.2026 року військова частина НОМЕР_1 у відповідь на заяву представника позивача від 16.02.2026 року про прийняття рапорту військовослужбовця повідомила, що представником позивача долучено копію довідки лікарсько-консультативної комісії КНП «Новороздільська міська лікарня» Nє30 від 04.02.2026 про те, що ОСОБА_2 не може бути опікуном, не може надавати соціальні послуги. Однак, документів про те, що ОСОБА_2 сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії, лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров?я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи не додано. Також долучено копію заяви ОСОБА_3 про неможливість здійснювати догляд від 05.11.2025; дозвіл на проживання ОСОБА_3 ; довідка з місця роботи ОСОБА_3 . Однак, документів про те, що ОСОБА_3 сам потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії, лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров?я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи не додано. Також долучено копія акту обстеження сімейного стану військовослужбовця від 16.10.2025, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого встановлено, що у ОСОБА_4 є інші члени сім?ї другого ступеня спорідненості, а саме онуки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, документів про те, що вони самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії, лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров?я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи не додано.

Змістом спірних правовідносин є відповідність бездіяльності щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», бездіяльності щодо не створення умов подання рапорту на звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», критеріям правомірності передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.
Частиною другою ст.3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно з ч.1 ст.17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. 
Відповідно до ч.2 ст.17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.2 ст.55 Конституції України).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України 25.03.1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (з наступними змінами та доповненнями; далі - Закон №2232).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із ч.2 ст.2 Закону №2232 проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Одним з різновидів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (ч.6 ст.2 Закону №2232).
Як передбачено частиною чотирнадцятою цієї ж норми виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з абзацом тринадцятим ч.1 ст.1 Закону України «Про оборону України» №1933-XII від 06.12.1991 року (з наступними змінами та доповненнями), особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
17.03.2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні розпочав діяти особливий період.
Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ.
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й на час розгляду даної справи.
Підстави для звільнення військової служби визначні у ст.26 Закону №2232.
Військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (абзац тринадцятий п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232).
Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №620363, висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №124, довідки №148, виданої лікарсько-консультативною комісією КНП «Новороздільська міська лікарня» №148, ОСОБА_4 (батько позивача) встановлено ІІ групу інвалідності; йому рекомендовано соціальні послуги з догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи; потребує постійного стороннього догляду.
Окрім того, в матеріалах справи наявна заява про неможливість здійснювати догляд від 05.11.2025 року, адресована компетентним органам, відповідно до якої ОСОБА_3 (брат позивача) повідомляє, що тато ОСОБА_4 є інвалідом II (другої ) групи, який потребує догляду, окрім того, мама ОСОБА_2 потребує нагляд у зв?язку з тим, що вона має гіпертонічне захворювання II ступеня. У період до вересня 2025 року догляд за ними здійснював брат ОСОБА_1 . Оскільки він проживає та працює за кордоном в Чеській Республіці він відмовляється здійснювати догляд за батьками тому що фактично не має можливості здійснювати такий догляд. У зв?язку з викладеним, просить врахувати, що здійснення догляду за ОСОБА_4 можливе лише з боку його сина, брата, ОСОБА_1 , який на даний момент проходить військову службу. Заперечень проти цього я не має.
Відповідно до довідки з місця роботи від 19.11.2025 року виданої АТ «Виробництво гудзиків у Жировніце» (м.Жировніце, Чеська Республіка) ОСОБА_7 (брат позивача) працює на їхньому підприємстві з 01.02.2012 року за основним місцем роботи.
Суд зазначає, що уже згаданою нормою п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232 передбачені додаткові умови для звільнення військовослужбовця з військової служби до умови наявності у батьків чи батьків дружини (чоловіка) інвалідності І чи ІІ групи:
відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду.
З матеріалів справи встановлено, що брат позивача - ОСОБА_3 позбавлений фізичної можливості здійснювати догляд за своїм батьком у зв`язку із постійним перебуванням за межами України.
При цьому, відповідно до довідки №224 виданої лікарсько-консультативною комісією КНП «Новороздільська міська лікарня» від 29.09.2025 року ОСОБА_2 (мати позивача) встанволено насупний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, хронічний бронхіт, змішана енцефалопатія. Рішення ЛКК – протипоказана важка фізична праця, протипоказано підйом вантажу більше 5 кг.
Представник позивача у позовній заяві зазначає, що мати позивача за станом здоров`я не може здійснювати постійний догляд за своїм чоловіком.
Однак, суд звертає увагу, ні наявна в матеріалах справи довідка №224 ні інші матеріали справи не містять жодних протипоказань з приводу неможливості здійснення постійного догляду за іншою особою.
Окрім того, на переконання суду, зазначений у згаданій довідці діагноз матері позивача підтверджує цю обставину, оскільки відповідно до нього ОСОБА_2 протипоказана лише важка фізична праця та підйом вантажу більше 5 кг.
Більше того, із наявного листа військової частина НОМЕР_1 від 27.02.2026 року, вбачається, що у батька позивача ОСОБА_4 є ще двоє онуків ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (члени другого ступеня споріднення), про яких представник позивача у позовній заяві жодним чином не вказав.
Враховуючи викладені норми, встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у звільнення з військової служби на підставі абзацу тринадцятого п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232, оскільки доведено, що у батька позивача наявні інші члени сім`ї першого та другого ступеня споріднення.

Також представник позивача просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту про звільнення позивача з військової служби на підставі згаданої норми.
Однак, зазначена вимога не підлягає задоволенню також з огляду на те, що військова частина НОМЕР_1 розглянула вказаний рапорт позивача, а тому у даному випадку відсутня будь-яка її бездіяльність.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги з приводу визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу»; зобов?язання прийняти рішення про звільненні позивача з військової служби на підставі аб3.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» є безпідставними та необрунтованими.

Щодо позовних вимог з приводу визнання протиправною бездіяльності щодо не створення умов позивачу для подання рапорту на звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» (догляд за батьком інвалідом 2-ї групи); зобов?язання повернути позивача у пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 з метою звільнення з військової служби.
Відповідно до п.2 розділу І Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08. 2024 року № 531 (з наступними змінами та доповненнями; далі – Порядок №531), з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).
Рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації (п.1 розділу ІІ Порядку №531).
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції (п.2 розділу ІІ Порядку №531).
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту (абзац перший п.3 розділу ІІ Порядку №531).
Абзацом другим вказаної норми передбачено, що відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Відповідно до п.8 розділу ІІ Порядку №531 початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.
Як передбачено у п.9 розділу ІІ Порядку №531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: 1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; 2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
В матеріалах справи наявні протоколи-пояснення від 18.01.2026 року, від 30.01.2026 року, відповідно до яких позивач надав своєму представнику пояснення. Зокрема, позивач зазначив наступне: «Я неодноразово звертався усно до свого безпосереднього командира із питання подання рапорту та документів до штабу військової частини НОМЕР_1 з тим, що я маю бути звільнений з військової служби, бо у мене батько інвалід 2-ї групи та потребує догляду, а мама також хвора на серцеві захворювання та ледве пересувається по квартирі. А я є єдиним, хто може за ними доглядати. Оскільки моє місце перебування є далеко від штабу частини, а нас звідси не відпускають, я не можу сам піти в штаб і подати рапорт. Десь на 5-й раз мого звернення мій безпосередній командир взяв в мене рапорт та усі завірені нотаріально документи і сказав, що віднесе до штабу частини на реєстрацію та перевірку документів юристами частини. Чи віддав він цей рапорт і чи розглядалися документи мені невідомо, однак, мої усі командири протягом тижня говорили мені, що я буду звільнений. Зараз я перебуваю на навчанні на полігоні військової частини і чекаю рішення командира, в т.ч. відповіді від ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання акту перевірки сімейного стану.
В понеділок 26 січня 2026 року приблизно 9.00 зранку мені у військовій частині НОМЕР_1 надали наказ сідати в автобус і відбути до нового місця навчань. Куди саме, мені не повідомили. Повідомили, що після закінчення навчань мене повернуть назад до військової і будуть вирішувати питання мого звільнення за сімейними обставинами. Усе це в усній формі, в т.ч. й наказ відбути на нове місце проходження військової служби. Зараз я знаходжуся на полігоні військової частини НОМЕР_2 в полі на полігоні десь в районі АДРЕСА_1 . Точніше сказати не можу, оскільки я спробував уточнити тут на місці, але ніхто зі старших командирів про це мені не повідомив. Усно повідомили, що я та інші військовослужбовці, які приїхали зі мною з с. Старичі сюди відряджені на навчання, але після навчань чи я повернуся до військової частини НОМЕР_1 невідомо. Дізнатися чи я відряджений у цю частину, чи на постійній основі дізнатися не можу, ніхто не повідомляє. На моє запитання, чи можу я подати рапорт на звільнення за сімейними обставинами, повідомили, що ні без пояснень. ID командири не повідомляють. Подати рапорт не можу, оскільки знаходжуся в польових умовах, телефони часто забирають і видають рідко за особливим проханням. Місце знаходження штабу частини мені невідомо і дізнатися не можу».
Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що йому не було створено умов позивачу для подання рапорту на звільнення з військової служби, окрім наявних його пояснень.
Більше того, Військова частина НОМЕР_2 у запереченнях вказала, що позивач був у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 з військової частини НОМЕР_1 з 26.01.2026 до 22.02.2026. Станом на дату подання відзиву, військова частина НОМЕР_2 ніякого зв`язку з ним не має.
При цьому, позивач чи його представник жодним чином не спростували цієї обставини у відповіді на відзив.
Також, у постанові від 05.02.2025 року у справі №160/2592/23 Верховний Суд зазначив наступне: "позовна вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби не відповідає суті порушеного права позивача, а задоволення цієї вимоги не призведе до поновлення такого права, а тому висновки судів обох інстанцій про задоволення позовних вимог у цій частині є помилковими.
В контексті вказаного варто наголосити, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу".
Відтак, з урахуванням наведених висновків, зазначені вимоги також не підлягають задоволенню.

Судом не беруться до уваги інші твердження представника позивача, з огляду на встановлені обставини.

За таких обставин, судом не встановлено порушень діями відповідача у спірних правовідносинах критеріїв правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Що стосується судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі не підлягають стягненню зі сторін.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Мартинюк Віталій Ярославович