ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 676/1295/24
Провадження № 22-ц/820/130/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , які подані його представником ОСОБА_3 , на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року (суддя Вдовичинський А.В.).
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням позичити йому грошові кошти в сумі 3000 грн на власні потреби. Отримавши від ОСОБА_1 зазначену суму, ОСОБА_2 власноручно в блокноті позивача зробив про це відповідний запис та підпис.
В подальшому ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_1 з проханням про позику йому грошових коштів, і кожен раз при отримання грошових коштів, в блокноті позивача ОСОБА_2 розписувався про їх отримання. 
Відповідно до записів в блокноті, ОСОБА_2 отримав в борг: 02.07.2021 - 3000 грн; 20.07.2021 - 2000 грн; 09.08.2021 - 2000 грн; 18.08.2021 - 3000 грн; 10.09.2021 - 3000 грн; 01.10.2021 - 5000 грн; 02.11.2021 - 2000 грн; 24.11.2021 - 1000 грн; 25.11.2021 - 4000 грн; 17.12.2021 - 1000 грн; 14.01.2022 - 3000 грн; 17.01.2022 - 4000 грн; 22.01.2022 - 2000 грн; 11.02.2022 - 5000 грн; 08.03.2022 - 4500 грн; 30.03.2022 – 3000 грн; 20.04.2022 - 2000 грн; 29.04.2022 - 2000 грн; 20.05.2022 - 4000 грн; 03.06.2022 - 1000 грн; 04.06.2022 - 1500 грн; 09.06.2022 - 6500 грн; 29.06.2022 - 1500 грн; 14.07.2022 - 1000 грн; 03.08.2022 - 1000 грн; 16.08.2022 - 1000 грн; 25.08.2022 - 4000 грн; 27.08.2022 - 1000 грн; 31.08.2022 - 2500 грн; 03.10.2022 - 1500 грн; 05.11.2022 - 400 грн. 
Вказував, що відповідач отримав від ОСОБА_1 в позику грошові кошти на загальну суму 76400 грн. ОСОБА_2 на неодноразові прохання ОСОБА_1 повернути борг не реагує, став уникати зустрічей з ним, змінив номер телефону, тому позивач змушений звернутися до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів і реалізації свого права на стягнення з відповідача у судовому порядку суми богу в розмірі 76400 грн. 
З врахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 76400 грн.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
13.10.2025 на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Возного М.В. про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40000 грн.
Позивач через свого представника ОСОБА_3 подав до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення. Вважав, що відсутні підстави для відшкодування витрат, оскільки такі витрати необґрунтовані та документально непідтверджені. 
Додатковим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року вимоги представника відповідача задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн витрат на правничу допомогу, 15145,60 грн судових витрат за проведення по справі судової почеркознавчої експертизи. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлені два аркуші блокноту, в яких відповідач ОСОБА_2 неодноразово власноручно ставив підписи про отримання ним сум коштів від позивача ОСОБА_1 саме в борг. При цьому, таке отримання відбувалося протягом тривалого періоду часу і носили систематичний характер. Тому і не було потреби кожен раз складати новий борговий документ на отримання нової суми позики. Сам текст, на аркушах «Я ОСОБА_4 взяв/беру в борг кошти в ОСОБА_1 » виконаний позивачем, про що останній не лише не заперечував, а навпаки вказував, що оскільки ОСОБА_2 не знав як правильно написати, тому просив це зробити позивача, поставивши відповідно лише свій підпис після отримання чергової суми в борг. В подальшому, при наступних позиках ОСОБА_2 лише ставив свій підпис біля отриманої суми в борг.
Зазначає, що висновок судово-почеркознавчої експертизи не підтверджує того, що договір позики між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 не укладався, розписка є підробленою і її текст виконаний без відома ОСОБА_2 .
За таких обставин, вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що надані позивачем 2 аркуші паперу (розписки) є неналежним доказом укладення договору позики та передання грошової суми позичальнику.
Зазначає, що будь-яких належних та допустимих доказів, про те, що відповідач ОСОБА_2 працював у позивача ОСОБА_1 суду не надано.
Вважає, що фактично лише саме по собі заперечення відповідача про отримання в борг грошових коштів без надання інших допустимих та належних доказів про це не може свідчити про неукладеність договору позики.
Крім того, на думку скаржника, судом першої інстанції, було залишено поза увагою той факт, що у відзиві на позов не вказувалися обставини про нібито трудові відносини між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , а повідомлення суду про нібито отримання грошових коштів зазначених в двох аркушах паперу «виключно як заробітну плату» відбулося відповідачем в судовому засіданні при наданні відповідачем пояснень по суті спору, що вказує, на те, що дана позиція є версією відповідача, яка не лише не була підтверджена жодними доказами, а фактично виникла виключно після проведення судово-почеркознавчої експертизи з метою уникнення відповідальності за не повернення ним суми боргу.
Зазначає, що неповідомлення відповідачем суду характеру виконаної ним роботи, часу, місця виконаної роботи, своїх обов?язків по трудовому договору, та інших суттєвих ознак які б свідчили про укладення трудового договору між сторонами, на думку скаржника, свідчить про надуманість даної версії відповідачем з метою ухилення від повернення грошових отриманих в борг у позивача ОСОБА_1 .
Вважає, що сам факт того, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що на двох аркушах паперу наявні його підписи, вказують про реальність договору позики та отримання ним грошових коштів в борг. При цьому доказів зворотного відповідачем суду не надано.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника Мельника А.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вказує, що відповідачем у поданому відзиві на позов не зазначено про будь-які витрати на правничу допомогу понесені стороною відповідача у даній справі, не зазначено також їх орієнтованого розміру.
Водночас, представник відповідача адвокат Возний М.В. звертаючись до суду із процесуальними заявами, в супереч вимогам ч. 1 ст. 134 ЦПК України, не зазначав про попередній (орієнтований) розрахунок витрат на правову допомогу.
Заява про понесені витрати на правову допомогу була зроблена адвокатом Возним М.В. лише в судових дебатах без зазначення вартості таких витрат (40000 грн). Хоча, відповідно до наявних в матеріалах справи документів станом на день проведення судом судових дебатів вже були в розпорядженні адвоката. 
На думку скаржника, дане додатково вказує на свідоме порушення стороною вимог ст. 134 ЦПК України та вказує на зловживання своїми процесуальними правами та свідоме невиконання своїх обов`язків.
Звертає увагу апеляційного суду, що зміст заяви представника відповідача адвоката Возного М.В. про стягнення витрат на професійну допомогу не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі. 
Вважає, що з огляду на зміст заяви адвоката Возного М.В. від 08 жовтня 2025 року, строків подання доказів в порушення вимог ст. 246 ЦПК України, відсутність поважних причин не подання доказів (витрат на правничу допомогу) до ухвалення судом рішення по справі з урахуванням правового висновку Верховного Суду, не зазначення стороною відповідача про орієнтований розмір витрат на правову допомогу у справі із поданням першою заявою, у відповідності до вимог ст. 134 ЦІК України, є підставою для відмови судом у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу.
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_2 через свого представника Возного М.В. просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення залишити без змін.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до наданих позивачем двох листків-розписки з блокноту, на першому листку (а.с. 13, 104), після ряду записів від 30.03.22 міститься запис наступного змісту «Я ОСОБА_4 взяв/беру в борг кошти в ОСОБА_1 02.07.2021 - 3000 грн (підпис); 20.07.2021- 2000 грн (підпис); 09.08.2021 - 2000 грн (підпис); 18.08.2021 - 3000 грн (підпис); 10.09.2021 - 3000 грн (підпис); 1.10.2021 - 5000 грн (підпис); 2.11.2021 - 2000 (підпис); 24.11.2021 - 1000 (підпис); 25.11.2021 - 4000 (підпис); 17.12.2021 - 1000 грн; 14.01.2022 - 3000 грн; 17.01.2022 - 4000; 22.01.2022 - 2000 грн. (підпис).» Після чого містяться записи, які перекреслені.
На другому листку (а.с. 14. 105) написано «Боргова розписка беру в борг в ОСОБА_1 кошти, я ОСОБА_2 : 31,204 Шиндер 20.04.2022 - 2000 грн.(підпис) итого 46500гр. 31.50 29.04.2022 - 2000 гр.(підпис); 20.05.2022 - 4000 (підпис); 3.06.2022 - 1000 гр.(підпис) (два нерозбірливих слова); 4.06.2022 - 1500 гр.(підпис); 9.06.2022 - 6500 платежи по суду; нерозбірлива сума – платежи до суду, 66500 29.06.2022 - 1500 гр.(підпис); 14.07.2022 - 1000 грн(підпис); 03.08.2022 - 1000 гр.(підпис); 16.08.2022 - 1000 гр.(підпис); 25.08.2022 - 4000 гр.(підпис); 27.08.2022 - 1000 гр.(підпис); 31.08.2022 - 2500 грн.(підпис); 3.10.2022 - 1500 гр.(підпис); 5.11.2022 - 400 гр.(підпис).
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1297/1298/24-26/646/647/25-26 від 19.05.2025 (а.с. 208 на звороті - 209): «1. Рукописний текст (рукописні тексти) на аркуші блокноту «Я Шиндер Валентин взяв/беру в борг кошти в ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.2. Рукописний текст (рукописні тексти) на аркуші блокноту «Боргова розписка беру в борг в ОСОБА_1 кошти. Я ОСОБА_2 » виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою. 3. Підписи від імені ОСОБА_2 на аркуші блокноту де зазначений рукописний текст «Я ОСОБА_4 взяв /беру в борг кошти в ОСОБА_1 » в графах «2.07.21», «20.07.21», «9.08.21», «10.09.21», «1.10.21»», «2.11.21» (виконаний барвною речовиною чорного кольору), «24.11.21», «25.11.21» виконані ймовірно ОСОБА_2 . Надати висновок з питання «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 на аркуші блокноту де зазначений рукописний текст «Я ОСОБА_4 взяв /беру в борг кошти в ОСОБА_1 » в графі «2.11.21» (виконаний барвною речовиною синього кольору) ОСОБА_2 чи іншою особою?» не представляється за можливе по причині вказаній у дослідницькій частині.4. Підпис від імені ОСОБА_2 на аркуші блокноту де зазначений рукописний текст «Боргова розписка беру в борг в ОСОБА_1 кошти. Я ОСОБА_2 » в графі «20.04.22» виконаний ймовірно ОСОБА_2 . Вирішити питання «Чи виконано підписи від імені ОСОБА_2 на аркуші блокноту де зазначений рукописний текст «Боргова розписка беру в борг в ОСОБА_1 кошти. Я ОСОБА_2 » в графах «29.04.22», «20.05.22», «29.06.22», «3.08.22», «16.08.22», «25.08.22», «27.08.22», «3.10.22» та «5.11.22» ОСОБА_2 чи іншою особою?» не представляється за можливе по причині вказаній у дослідницькій частині. Надати висновок з питання «Чи виконано підписи від імені ОСОБА_2 на аркуші блокноту де зазначений рукописний текст «Боргова розписка беру в борг в ОСОБА_1 кошти. Я ОСОБА_2 » в графах «04.06.22», «14.07.22» та «31.08.22» ОСОБА_2 чи іншою особою?» не представляється за можливе по причині вказаній у дослідницькій частині. Підпис від імені ОСОБА_2 на аркуші блокноту із записами «Боргова розписка беру в борг в ОСОБА_1 кошти. Я ОСОБА_2 » в графі «03.06.22» виконаний ймовірно не ОСОБА_2 , а іншою особою.»
Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Такий висновок суду, на думку колегії суддів, відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах чинного законодавства.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно з статтею 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженої постанови апеляційного суду), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц зроблено висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Належним і достовірним доказом щодо встановлення таких обставин є, зокрема, висновок судової почеркознавчої експертизи, який в сукупності з іншими доказами у справі дає суду можливість дійти висновку про достатність доказів та правильно вирішити спір.
З матеріалів справи вбачається, що висновком призначеної судом експертизи не підтверджено виконання відповідачем тексту розписки та підписів.
Таким чином, оскільки судом не встановлено, що текст розписки та підписів на ній виконано відповідачем, подана позивачем розписка не підтверджує те, що її текст схвалювався позичальником, що ним погоджені умови договору позики, тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що немає підстав вважати, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти в борг, а останній їх отримав.
Безпідставним є доводи апеляційної скарги в тій частині, що висновок експерта не підтверджує, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, розписка є підробленою і її текст виконаний без відома ОСОБА_2 , оскільки проведеною у справі судовою почеркознавчою експертизою не підтверджено беззаперечно належність підписів на борговій розписці ОСОБА_2 .
А відсутність у борговій розписці підпису позичальника, як невід`ємного елементу письмової форми договору, який підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, дає підстави для висновку про недоведеність: 1) як укладення договору позики, так і 2) виконання договору позики, а отже, й 3) обов`язку позивальника щодо повернення грошових коштів.
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди сторони позивача з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 3 ст. 259 ЦПК України, суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
На підставі ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частин п`ятої-шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що представником відповідача в судових дебатах зазначалось про намір стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а також вказувалось про те, що докази понесення вказаних витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору.
Після ухвалення рішення 03.10.2025 до заяви про ухвалення додаткового рішення надісланої до суду 08.10.2025 представником відповідача було надано договір про надання правничої допомоги № б/н від 23.06.2024, додаткову угоду до договору № б/н від 23.06.2024, копію квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 23.06.2024.
В свою чергу, представником позивача заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами в суді першої інстанції..
Колегія суддів вважає, що розмір стягнутих судом першої інстанції витрат на правничу допомогу відповідача в розмірі 5000 грн, з врахуванням заперечень позивача, є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо ненадання стороною відповідача попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на правничу допомогу, оскільки його відсутність не є підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат. Крім того, витрати відповідача за умовами договору визначені у фіксованому розмірі і позивач не був позбавлений можливості заперечити проти розміру таких витрат.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу. 
Апеляційний суд констатує, що при подачі відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Возний М.В. зазначав, що витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції становлять 20000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до відзиву ОСОБА_2 надав апеляційному суду додаткову угоду від 31.12.2025 до договору про надання правничої допомоги від 23.06.2024, якою визначено фіксований розмір гонорару в сумі 20000 грн, ордер серії АР № 1285255 від 06.01.2026, квитанцію до прибуткового касового ордера від 31.12.2025.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
З огляду на наведене та враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, беручи до уваги відсутність заперечень позивача щодо заявлення представником ОСОБА_2 адвокатом Возним М.В. у відзиві про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що надані представником ОСОБА_2 адвокатом Возним М.В. докази про понесення витрат на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження в розмірі 20000 грн є достатніми, допустимими і достовірними, а витрати на оплату послуг адвоката - доведеними і співмірними із складністю справи, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг), в зв`язку з чим заява про відшкодування таких витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню та з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу понесених на стадії апеляційного провадження в розмірі 20000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 жовтня 2025 року та додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20000 грн витрат на професійну правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач       І.В. П`єнта

Судді:        А.П. Корніюк

О.І. Талалай