ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

07 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/2115/25
Головуючий у першій інстанції – Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/801/26

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О., 
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: Киселівська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про скасування рішення та зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Киселівської сільської ради Чернігівського р-ну та обл., в якому просив: визнати протиправним і скасувати рішення 55 сесії 8 скликання Киселівської сільської ради від 04 червня 2025 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для городництва з метою передачі в оренду на території Киселівської сільської ради», яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1200 га для городництва, яка розташована на території с. Березанка, Чернігівського р-ну та обл.; зобов`язати Киселівську сільську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 0,1200 га для городництва, яка розташована на території с. Березанка, Чернігівського р-ну та обл.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що 02 травня 2025 року звернувся до Киселівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га для городництва з метою передачі її в оренду на території с. Березанка. За результатами розгляду його заяви рішенням відповідача від 04 червня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу з підстав відсутності доступу транспорту до суміжних земельних ділянок. На переконання позивача, таке рішення є протиправним, оскільки зазначена у ньому підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не передбачена ч. 7 ст. 118 ЗК України, якою встановлено вичерпний перелік підстав для відмови. Єдиною допустимою підставою відмови органу місцевого самоврядування може бути невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, містобудівної документації або затверджених схем землеустрою, чого у цьому випадку не встановлено.
ОСОБА_1 указував, що з метою недопущення порушення прав інших землекористувачів він замовив у фахівця землевпорядної організації розроблення ситуаційного плану земельної ділянки, який передбачав дотримання вимог ДБН та забезпечення можливості під`їзду до суміжних земельних ділянок. Розроблена схема та підтвердження її відповідності нормам законодавства були подані до сільської ради разом із заявою. Проте, оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування іншій особі було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою за рахунок земельної ділянки, яку позивач зазначав у своїх графічних матеріалах, що свідчить про вибірковий та нерівний підхід Киселівської сільської ради Чернігівського р-ну та обл. при вирішенні аналогічного питання.
Наголошував на тому, що повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними, оскільки за відсутності передбачених законом підстав для відмови орган місцевого самоврядування зобов`язаний надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, тому належним способом захисту його порушеного права є не лише скасування рішення сільської ради, а й зобов`язання відповідача надати відповідний дозвіл.
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення 55 сесії 8 скликання Киселівської сільської ради від 04 червня 2025 року № 55/VIII-6 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для городництва з метою передачі в оренду на території Киселівської сільської ради», яким відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1200 га для городництва, яка розташована на території с. Березанка, Чернігівського р-ну та області. Зобов`язано відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,1200 га для городництва, яка розташована на території с. Березанка, Чернігівського р-ну та області. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі Киселівська сільська рада, посилаючись на істотне порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та направити справу до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. 
Скаржник зазначає, що районний суд в ухвалі про відкриття провадження у справі від 30 травня 2025 року вирішив розглядати справу за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У поданому відзиві на позовну заяву сільська рада наголошувала, що цей спір носить публічно-правовий характер та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тому провадження у справі слід закрити.
Відповідач не погоджується з посиланням районного суду на висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 727/1002/17, зважаючи на те, що Верховний Суд в рамках справи № 383/1263/21 (постанова від 07 грудня 2022 року) досліджував питання щодо юрисдикційної підсудності спору відносно рішення органу місцевого самоврядування про надання або відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.
Указує, що положеннями КАС України визначені поняття публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника.
Скаржник виходить з того, що процес набуття громадянами права власності на земельні ділянки із земель державної чи комунальної власності відбувається поетапно, починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, погодження та затвердження такого проекту та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність. Отже, правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправних, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган місцевого самоврядування виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Тому і сам спір як щодо такого рішення, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим, отже підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 308/10112/16-а та від 18 грудня 2019 року у справі № 160/4211/19.
Наголошує на тому, що районний суд залишив поза увагою положення п.п. 5 п. 27 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Позивач зазначає, що кінцевою метою його звернення до сільської ради було саме отримання у власність конкретної земельної ділянки. При вирішенні заяви ОСОБА_1 відповідач урахував наявність заперечень мешканців громади, сутність яких зводилася до того, що «сумарне об`єднання» вже наявної у позивача земельної ділянки та новоутвореної перекриє польову дорогу, яку інші землекористувачі використовують для проїзду сільськогосподарською технікою для обробки своїх земельних ділянок. 
Через наявність указаної польової дороги земельна ділянка, щодо якої позивач просив надати дозвіл на виготовлення проекту з правом наступної оренди, відокремлюється від вже наявної у його користуванні земельної ділянки. Натомість спірна земельна ділянка є прилеглою до земельної ділянки, яка обробляється іншим землекористувачем – ОСОБА_2 , який також звернувся до сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землекористування з метою отримання ділянки в оренду. Зважаючи на наявність певних неврегульованих земельним законодавством питань, надання дозволів на розроблення проектів землеустрою кільком заявникам щодо однієї й тієї ж ділянки створить ризик подальшого конфлікту та неможливості реалізації рішень органу місцевого самоврядування, що й було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення. 
Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
У поданій до апеляційного суду заяві про розгляд справи без його участі ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування регулюється ст. 123 ЗК України. Підставою відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для городництва стало те, що до сусідніх земельних ділянок буде відсутній доступ транспорту для обробітку. Така підстава не відповідає положенням ст. 123 ЗК України, тому відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для городництва є незаконною. Суд зауважив, що відповідно до наданої ФОП ОСОБА_3 інформації при проектуванні земельної ділянки була врахована можливість під`їзду до сусідніх земельних ділянок.
Районний суд, не погодившись з твердженням відповідача про те, що цей спір носить публічно-правовий характер та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а провадження у справі – закриттю, послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 727/1002/17. Суд виснував, що позивач у цій справі оскаржує окремі пункти ненормативного акта органу місцевого самоврядування про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка є комунальною власністю, а сільська рада під час здійснення повноважень власника землі є рівноправним суб`єктом земельних відносин, як і у справі, в якій винесено указану вище постанову. У відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб`єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.
З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.
У справі встановлено, що 02 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до голови Киселівської сільської ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для городництва з метою передачі її в оренду на території с. Березанка, Чернігівського р-ну (а.с. 8). До заяви позивачем додана схема розташування земельної ділянки (а.с. 9-10).
У листі від 16 червня 2025 року ФОП ОСОБА_3 повідомив, що відповідно до договору № 01-05-2/25 від 01 травня 2025 року, укладеного між ним ОСОБА_1 , були виконані роботи щодо розробки схеми із зазначенням місця розташування земельної ділянки як додатку до заяви в органи місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з подальшою передачею в оренду. При проектування земельної ділянки було враховано можливість під`їзду до сусідніх земельних та, керуючись даними табл. 5.2 ДБН В.2.3-5:2018, від земельних ділянок з кадастровими номерами 7425583500:02:000:0045, 74255835000:02:000:0013 та 7425583500:02:000:0209 було здійснено відступ шириною 4 м (а.с. 13-14).
06 травня 2025 року ОСОБА_2 , 1956 року народження, звернувся до голови Киселівської сільської ради із заявою, в якій просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для городництва орієнтованою площею 0,05 га з подальшою передачею в оренду на 10 років (а.с. 35, 39-41).
Витяг з протоколу засідання постійної комісії Киселівської сільської ради з питань земельних відносин, природокористування, архітектури, будівництва та просторового планування житлово-комунального господарства, благоустрою, енергозбереження, транспорту та сфери послуг від 29 травня 2025 року свідчить про те, що питанням № 6 порядку денного було надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для городництва з метою передачі в оренду на території Киселівської сільської ради. Від громадян (сусідів) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 надійшли заяви, в яких указані особи просили не надавати ОСОБА_1 земельну ділянку в оренду, оскільки буде відсутній заїзд на город (неможливість обробітку належних їм земельних ділянок (а.с. 34, 42-44).
Рішенням Киселівської сільської ради від 04 червня 2025 року № 55/VIII-6 (п. 2 рішення) позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га для городництва, яка розташована в с. Березанка Чернігівського р-ну, з метою передачі в оренду строком на 10 років у зв`язку з тим, що на сусідні земельні ділянки не буде доступу транспорту для обробітку (а.с. 11-12).
Цим же рішенням Киселівської сільської ради від 04 червня 2025 року (п.п. 1.3 п. 1 рішення) ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для городництва з метою передачі в оренду строком на 10 років на території Киселівської сільської ради земельну ділянку орієнтовною площею 0,0500 га, яка розташована в с. Березанка на території Киселівської сільської ради (а.с. 11-12).
Рішенням Киселівської сільської ради від 27 серпня 2025 року № 58/VIII-19 внесено зміни до рішення Киселівської сільської ради від 04 червня 2025 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для городництва з метою передачі в оренду на території Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області», а саме: у п. 2 після слів «у зв`язку з» додати «невідповідністю розташування об`єкта вимогам законів, з урахуванням того» та викладено у новій редакції (а.с. 47). 
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. Згідно з ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже суди загальної юрисдикції розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства. 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір – це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень – це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення – публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних із реалізацією публічної влади. 
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а).
Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.
Разом із цим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські діє суб`єктів владних повноважень.
До таких правових висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц.
У поданому до суду в порядку цивільного судочинства позові ОСОБА_1 просить визнати незаконним та скасувати рішення 55 сесії 8 скликання Киселівської сільської ради від 04 червня 2025 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для городництва з метою передачі в оренду на території Киселівської сільської ради», яким йому відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1200 га для городництва, розташованої на території с. Березанка, Чернігівського р-ну та обл., а також зобов`язати відповідача надати відповідний дозвіл.
Суд першої інстанції, всупереч відповідних норм ЗК України, як регулюютьпроцес набуття громадянами права власності на земельні ділянки із земель державної чи комунальної власності, залишив поза увагою те, що набуття особами права власності на земельну ділянку відбувається поетапно – починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц дійшла правового висновку, за яким рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом; правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправних, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.
Таким чином, при прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган місцевого самоврядування виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Спір, як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень про надання чи відмову в наданні такого дозволу, є публічно-правовим, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
З огляду на викладене районний суд дійшов помилкового висновку про підвідомчість цього спору суду цивільної юрисдикції, оскільки він є публічно-правовим та таким, що виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у цих правовідносинах надані йому чинним законодавством України владні управлінські функції шляхом розгляду питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі (ч. 1 ст. 256 ЦПК України).
Отже, апеляційний суд не вбачає правових підстав для направлення цієї справи на розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду, оскільки наведене можливе лише за заявою позивача. ОСОБА_1 може звернутись до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією у визначений строк або скористатись правом на касаційне оскарження цього судового рішення.
За змістом ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 цього Кодексу.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу Киселівської сільської ради належить задовольнити, а оскаржуване рішення суду – скасувати із закриттям провадження у справі. Позивачу належить роз`яснити, що розгляд цієї справи віднесено до адміністративної юрисдикції, а також наявне у нього право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Чернігівського апеляційного суду із заявою про направлення даної справи за встановленою юрисдикцією.
За подачу апеляційної скарги на рішення суду відповідачем сплачено 3 633,60 грн судового збору (а.с. 70).
У цій справі провадження закривається у зв`язку з тим, що її розгляд віднесено до юрисдикції адміністративного суду, тобто апеляційним судом спір по суті не вирішувався і відповідно відсутній висновок щодо обґрунтованості/безпідставності позовних вимог. Постанова апеляційного суду в цьому випадку не є остаточним судовим рішенням, ухваленим за наслідками судового розгляду, і правом на подачу заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією ОСОБА_1 ще не скористався, оскільки десятиденний строк для подачі такої заяви відліковується від дня отримання постанови апеляційного суду. Отже, на час апеляційного розгляду справи питання розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не вирішується, оскільки Чернігівський апеляційний суд не є тим судом, який уповноважений здійснювати їх розподіл.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, 367, 374, ч. 1 ст. 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області – задовольнити.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2025 року – скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про скасування рішення та зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою – закрити.
Роз`яснити позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до адміністративної юрисдикції, та його право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Чернігівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 08 квітня 2026 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко 

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова