ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 р.	Справа № 520/25028/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Григоренко І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., м. Харків по справі № 520/25028/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1  третя особа  Міністерство оборони України 
про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), третя особа Міністерство оборони України, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2025 №34 про визнання капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 таким, що самовільно залишив військову частину з 16 січня 2025 року;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.02.2025 №196 винесений за результатами проведення службового розслідування відносно капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 за фактом самовільного залишення військової частини з 16.01.2025;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 організувати проведення спеціального службового розслідування за фактом зникнення безвісти капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , відповідно до Наказу Міністра оборони України "Про затвердження Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України" від 27.10.2021 №332;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення (в тому числі премії, надбавки, додаткової винагороди тощо) капітану ОСОБА_2 , командиру 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , що не виплачувалось, у зв`язку з винесенням наказів командира військової частини НОМЕР_1 про визнання військовослужбовця таким, що самовільно залишив військову частину, за період з 16.01.2025 по дату винесення судового рішення.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що, є дружиною військовослужбовця, який за результатами спірного службового розслідування визнаний таким, що самовільно залишив військову частину з 16 січня 2025 року. Проте, позивач вважає, що її чоловік зник без вісті, а тому в матеріалах службового розслідування зазначена інформація, яка не відповідає дійсності та є необ`єктивною, а тому не може бути покладена в основу результатів проведеного службового розслідування. З огляду на вказане, на думку позивача, висновки у проведеному службовому розслідуваннї є необ`єктивними та неповними, у зв`язку з чим висновок і наказ за результатами проведеного службового розслідування є такими, що підлягають скасуванню, з проведенням спеціального службового розслідування.
Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що службове розслідування проведено з додержанням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2025 №34 про визнання капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 таким, що самовільно залишив військову частину з 16 січня 2025 року та наказу командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування №196 від 12.02.2025 не має.
У відповіді на відзив позивач наголосила на тому, що матеріали проведеного службового розслідування містять неточності, що відповідно ставить під сумнів повноту та належність проведеного службового розслідування. При наявності висновку в матеріалах службового розслідування про те, що прямих доказів неправомірних дій капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , не встановлено, але, ймовірно, вони полягають у прямому намірі ухилитись від військової служби, і відкритому кримінальному провадженні за фактом зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , за ознаками злочину, передбаченого статтею 115 частина 1 КК України, позивач вважає неможливим беззаперечно встановити, що ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину, а не зник безвісти.
Міністерством оборони України подано до суду пояснення щодо позову або відзиву, в яких зазначено, що ОСОБА_2 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та безпосередньо в ній перебував на всіх видах забезпечення. Військова частина НОМЕР_1 є окремою юридичною особо. ОСОБА_2 не займав жодної посади в штаті безпосередньо саме в апараті Міністерства оборони України, як юридичної особи, військової служби безпосередньо в Міністерстві оборони України не проходив, а отже, будь-які безпосередні правовідносини з приводу предмету спору у даній справі між позивачем та Міністерством оборони України місця не мали і не мають. З огляду на вищевикладене, Міноборони не є розпорядником інформації та доказів щодо предмету спору.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначила, що судом першої інстанції неповно досліджено надані докази, а саме: відкрите кримінальне провадження за №12025082080000135, внесене до ЄРДР 23.01.2025 за фактом зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , за ознаками злочину, передбаченого статтею 115 частина 1 КК України; витяг №20250409-1515 від 09.04.2025 09:32, в якому вказано відомості, що ОСОБА_2 - зник (виявлено) на території бойових дій (під час воєнних дій). 
Також, судом першої інстанції не було враховано, що позивачем подавалось клопотання про витребування доказів, яке обґрунтовувалось необхідністю в отриманні інформації про трафіки від операторів мобільного зв`язку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період – 16.01.2025 по 20.01.2025. У зв`язку з тим, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, сторона позивача була позбавлена можливості отримати ключові докази, а саме: орієнтовне місцезнаходження ОСОБА_2 , побудування маршруту ОСОБА_2 , номери осіб, з якими ОСОБА_2 спілкувався, тривалість з`єднань з абонентами ОСОБА_2 , сервісні sms ОСОБА_2 . 
На переконання апелянта, про неповноту дослідження доказів свідчить той факт, що судом першої інстанції вказано, що службове розслідування проведене у відповідності до Порядку №608, неточностей чи неповноти матеріали службового розслідування не містять. 
Натомість, проаналізувавши матеріали службового розслідування надані військовою частиною НОМЕР_1 , позивач вважає, що в них зазначена інформація, яка не відповідає дійсності та є не об`єктивною, а тому відповідно не може бути покладена в основу результатів проведеного службового розслідування. 
Так, у встановлених службовим розслідуванням обставинах не сходиться факт того, що одні військовослужбовці вказують на присутність о 19:00 год. капітана ОСОБА_2 на нараді, а інші вказують, що він запізнився, прибув о 20:00 год. та на нараді не перебував. Крім того, як вказано в матеріалах службового розслідування: "На той момент пошуки проводились вздовж дороги, яка вела від населеного пункту Оріхів Запорізької області до населеного пункту Малі Щербаки Запорізької області". За даними обставинами є питання, щодо того, чому пошукові дії за допомогою засобів БПЛА були проведені лише по напрямку Малі Щербаки Запорізької області, якщо від міста Оріхів Запорізької області (тимчасового базування військової частини) є декілька маршрутів в різні сторони, по яким теоретично міг рухатись капітан ОСОБА_2 , і які не є окуповані рф. 
Також, в матеріалах службового розслідування зазначено, що: "Прямих доказів неправомірних дій капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , не встановлено, але, ймовірно, вони полягають у прямому намірі ухилитись від військової служби". 
Однак, на думку апелянта, з наданих пояснень як військовослужбовців, так і командування не вбачається, що у капітана ОСОБА_2 був намір ухилитись від військової служби, так як він цілеспрямовано зарахувався для проходження військової служби ще з 2018 року, закінчив саме військову академію, мав відповідне звання та займав відповідну посаду. Більше того, характеризувався лише з позитивної сторони і як людина, і як військовослужбовець. А з наданих пояснень, жодного разу не було встановлено, що були якісь передумови у капітана ОСОБА_2 для того аби цілеспрямовано залишити військову частину, та тим самим зруйнувати свою кар`єру та життя. 
З огляду на вказане, апелянт вважає, що висновки по проведеному службовому розслідуванню є необ`єктивними та неповними, а висновок і наказ по результатам проведеного службового розслідування підлягають скасуванню, та проведенню спеціального службового розслідування. 
Зауважила, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 було відмовлено у розгляді справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, сторона позивача була позбавлена можливості допитати та отримати відповідну інформацію для встановлення об`єктивних обставин по справі, осіб, які надавали пояснення в оскаржуваному службовому розслідуванні, також, інших свідків (військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ), які не були опитані та володіють інформацією щодо вказаних подій.
Аналізуючи наведене вище, апелянт вважає, що прийняте Харківським окружним адміністративним судом рішення від 17.12.2025 у справі №520/25028/25 прийнято із неправильним та неповним дослідженням доказів, а також із неповним встановленням обставин у справі.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зауважив, що в ході службового розслідування встановлено, що командир 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , капітан ОСОБА_2 , вибув з КСП батальйону приблизно о 20.00 16.01.2025 після наради з тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , майором ОСОБА_3 , в тимчасове розташування 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у населений пункт АДРЕСА_1 . До тимчасового розташування підрозділу капітан ОСОБА_2 не прибув та на зв`язок більше не виходив. Зброя капітана ОСОБА_2 знаходиться в ящику зберігання зброї та боєприпасів 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Місце знаходження командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 невідоме. 
Водночас, особовим складом військової частини НОМЕР_1 було проведено ряд пошукових заходів, зокрема проведено опитування військовослужбовців, які 16.01.2025 чергували на блокпостах в районі можливого маршруту капітана ОСОБА_2 . Крім того, 20.01.2025 у взаємодії з 128 ОГШБр були проведені пошукові дії за допомогою засобів БПЛА маршрутів, якими міг їхати капітан ОСОБА_2 по лінії бойового зіткнення. Однак, жодних підтверджень, які б вказували на те, що з ним стався нещасний випадок зі смертельним наслідком або нещасний випадок, унаслідок якого ним були отримані тяжкі травми або випадок зникнення вказаного військовослужбовця, за відсутності ознак ухилення від військової служби або випадку його смерті встановлено не було. 
Отже, підстави для призначення спеціального службового розслідування в порядку п. 1 розділу ІІІ Наказу Міністра оборони України "Про затвердження Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України" від 27.10.2021 №332 відсутні. 
Також, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань з розташуванням у м. Мелітополь за повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 зареєстровано кримінальне провадження №62025080100002031 з правовою кваліфікацією частина 4 статті 408 КК України. На даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, тому немає підстав вважати, що капітан ОСОБА_2 зник безвісти, а не самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу з метою ухилитися від військової служби.
Враховуючи викладене, відповідач вважає, що службове розслідування проведено з додержанням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2025 №34 про визнання капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 таким, що самовільно залишив військову частину з 16 січня 2025 року та наказу командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування №196 від 12.02.2025 не має.
Міністерством оборони України подано додаткові пояснення у справі, в яких останнє пояснило, що позивач не проходить військову службу та не займав жодних посад в штаті Центрального апарату саме Міністерства оборони України, як юридичної особи. Аналіз приписів законодавства, якими визначені повноваження Міноборони, аналіз характеру позовних вимог, в яких позивач просить ухвалити рішення, свідчать про відсутність у Міноборони повноважень, зобов`язання та об`єктивної можливості надати більш детальну інформацію щодо предмету спору. Крім того, жодного порушення з боку саме Міноборони, покладених на нього законодавством повноважень, жодних протиправних діянь чи рішень, позивачем не зазначено і не доведено. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та її представник, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Представник третьої особи заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.
Відповідно до частини 2 статті 313 КАС України, справа розглядається за відсутності представника відповідача. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 26.05.2023 Первомайським відділом ДРАЦС у Лозівському районі Харківської області СМУ Міністерства юстиції.
ОСОБА_2 з 14.03.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17.09.2025 №3158.
17.01.2025 від тимчасово виконуючого обов`язки командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 надійшов рапорт про те, що командир 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_2 вибув з КСП батальйону приблизно о 20:00 год. 16.01.2025 після наради в тимчасове розташування 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 . До тимчасового розташування підрозділу капітан ОСОБА_2 не прибув та на зв`язок більше не виходив. Місцезнаходження капітана ОСОБА_2 невідомо.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2025 №34, капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону, визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 16.01.2025 та знято з усіх видів забезпечення.
З метою уточнення причин і умов самовільного залишення місця несення служби капітаном ОСОБА_2 , командиром 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.02.2025 №340 призначено службове розслідування та з 01.02.2025 по 10.02.2025 начальником зв`язку штабу НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_5 проведено службове розслідування.
10.02.2025 складено акт службового розслідування, затверджений тво командира військової частини НОМЕР_1 .
Так, в ході службового розслідування, результати якого оформлені актом від 10.02.2025 №135, встановлено, що згідно рапорту майора ОСОБА_3 , тимчасово виконуючого обов`язки командира 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , від 31.01.2025 вх. №2875, командир 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , капітан ОСОБА_2 , вибув з КСП батальйону приблизно о 20.00 год. 16.01.2025 після наради з тимчасово виконуючим обов`язки командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , майором ОСОБА_3 в тимчасове розташування 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у населений пункт АДРЕСА_1 . До тимчасового розташування підрозділу капітан ОСОБА_2 не прибув та на зв`язок більше не виходив. Зброя капітана ОСОБА_2 , а саме: автомат АКС-74У № НОМЕР_4 та пістолет НОМЕР_5 -43 знаходиться в ящику зберігання зброї та боєприпасів 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Місцезнаходження капітана ОСОБА_2 на даний момент не відомо.
Згідно пояснень, наданих майором ОСОБА_3 , заступником командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , 16.01.2025 на 19:00 год. визначив командирам 7 та 8 роти прибути на КСП батальйону з метою уточнення місць зосередження їх підрозділів після завершення переміщення. На визначену годину командир 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_6 не прибув, через що майор ОСОБА_3 був вимушений дзвонити і питати щодо його місця перебування. Капітан ОСОБА_2 прибув на КСП 3 танкового батальйону близько 20:00 год. в роздратованому стані і сварився з кимось по телефону. Як пояснив майор ОСОБА_3 , заступник командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , капітан ОСОБА_2 розмовляв ймовірно з особою жіночої статі, із розмови що він почув: "сама розбирайся зі своїм братом, мене не має це хвилювати". Після наради, яка тривала недовго, майор ОСОБА_3 наказав капітану ОСОБА_2 убути до КСП 7 танкової роти. Крайній раз він бачив капітана Гречкосія приблизно о 20:00 год. біля КСП батальйону. Приблизно о 08:00 год. 17.01.2025 майор ОСОБА_3 отримав доповідь від командира 1 танкового взводу 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону, старшого лейтенанта ОСОБА_7 про те, що капітан ОСОБА_2 не повернувся до місця розташування підрозділу. Протягом всього дня підрозділи 7 танкової роти проводили пошукові дії по його можливому маршруту проїзду, проводилось опитування на блокпостах чи не бачили капітана ОСОБА_8 або його машину. Після того як пошуки не були успішними, приблизно о 16:00 год. майор ОСОБА_3 зробив доповідь про самовільне залишення частини капітаном ОСОБА_2 .
Пошуки капітана ОСОБА_2 в районі населеного пункту Оріхів здійснювались силами особового складу 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 в період з 17.01.2025 по 20.01.2025, що не дало результату. Приблизно 20.01.2025 у взаємодії з 128 огшбр були проведені пошукові дії за допомогою засобів БПЛА маршрутів, якими міг їхати капітан ОСОБА_2 по лінії бойового зіткнення. Після огляду всіх знищених транспортних засобів, які знаходились в районі його можливого маршруту, не було знайдено жодну схожу машину, через що пошуки візуальним способом були зупинені.
Пояснення надані майором ОСОБА_3 підтверджуються поясненнями старшого лейтенанта ОСОБА_7 , командира 1 танкового взводу 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта ОСОБА_9 , старшого механіка-водія групи управління взводу зв`язку НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_10 , старшого телефоніста відділення зв`язку взводу зв`язку НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_11 , механіка-радіотелефоніста відділення зв`язку взводу зв`язку НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_12 , водія-електрика 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_13 , водія 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
12.02.2025 командиром військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) видано наказ №196 "Про результати службового розслідування", яким завершено службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.02.2025 №340.
Встановлено факт самовільного залишення місця служби капітаном ОСОБА_2 , командиром 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , та його відсутність на службі без поважних причин з 16.01.2025.
З 16.01.2025 ОСОБА_2 призупинено виплату грошового забезпечення.
У вищевказаному наказі зроблено висновки про те, що за результатами проведеного службового розслідування встановлено, що під час дії в державі правового режиму воєнного стану у діях капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив місце несення служби з метою ухилення від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу в умовах воєнного стану, вбачаються ознаки військового кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України.
Своїми діями капітан ОСОБА_2 , командир 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , порушив вимоги статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та статей 12, 14, 16, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
20.03.2025 Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Мелітополі, за повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 зареєстровано кримінальне провадження №62025080100002031 з правовою кваліфікацією частина 4 статті 408 КК України.
Не погоджуючись із наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2025 №34 та від 12.02.2025 №196, а також не погоджуючись із припиненням нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_2 , позивач звернулась до суду із даним позов.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що розслідування проведене у відповідності до встановленого порядку, неточностей чи неповноти матеріали службового розслідування не містять, в ході розгляду даної справи суду не надано та судом не здобуто доказів про оголошення чоловіка позивачки відсутнім безвісти. 
Суд першої інстанції зазначив, що в рамках розгляду цієї справи не надає оцінку доводам щодо визнання чоловіка позивача безвісті відсутнім, оскільки в силу статей 4, 12 Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин", частини 2 статті 293, статей 315, 316 Цивільного процесуального кодексу України особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи безвісти та її розшук і набуває такого статусу з моменту внесення про неї відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або за рішенням суду до моменту припинення її розшуку. Факт зникнення особи безвісти за рішенням суду може бути встановлений в порядку цивільного судочинства.
Поряд з цим, у разі встановлення нових обставин, які б підтверджували відсутність факту самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини, зокрема, за результатами розслідування кримінального провадження, позивач буде мати можливість відновити свої права щодо грошового забезпечення, в тому числі в судовому порядку.
Оскільки відсутні докази набуття ОСОБА_2 статусу особи, що зникла безвісти за особливих обставин, то в межах спірних правовідносин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту Статут ЗСУ).
Відповідно до статті 3 Статуту ЗСУ військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 9 Статуту ЗСУ військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 11 Статуту ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Положеннями статей 26 та 27 Статуту ЗСУ передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до статті 49 Статуту ЗСУ військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі по тексту Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
За приписами статей 4 та 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:
- додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;
- бути пильним, зберігати державну таємницю;
- додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;
- виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;
- поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;
- не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.
Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно зі статями 83-85 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до частини 1 статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.
Наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі Порядок №608 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 1 розділу II Порядку №608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування, а саме у разі:
- невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
- невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
- неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
- дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
- втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
- порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
- недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;
- внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
- повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
- скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.
Передбачено також, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 3 розділу II Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
З аналізу приведених приписів вбачається, що службове розслідування призначається та проводиться з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини військовослужбовця.
Згідно з пунктом 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Відповідно до пункту 3 розділу V Порядку №608, в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Згідно з вимогами пункту 6 розділу V Порядку №608 після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Пунктом 1 розділу VІ Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.
Відповідно до вимог пункту 2 розділу VІ Порядку №608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Згідно з пунктом 3 розділу VІ Порядку №608, якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 з 14.03.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17.09.2025 №3158.
17.01.2025 від тимчасово виконуючого обв`язки командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 надійшов рапорт про те, що командир 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_2 вибув з КСП батальйону приблизно о 20:00 год. 16.01.2025 після наради в тимчасове розташування 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 . До тимчасового розташування підрозділу капітан ОСОБА_2 не прибув та на зв`язок більше не виходив. Місцезнаходження капітана ОСОБА_2 невідомо.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2025 №34, капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону, визнано таким, що самовільно залишив військову частину з 16.01.2025 та знято з усіх видів забезпечення.
З метою уточнення причин і умов самовільного залишення місця несення служби капітаном ОСОБА_2 , командиром 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.02.2025 №340 призначено службове розслідування та з 01.02.2025 по 10.02.2025 начальником зв`язку штабу НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_5 проведено службове розслідування.
В ході службового розслідування були отримані пояснення майора ОСОБА_3 , заступника командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , який пояснив, що 16.01.2025 на 19:00 год. він визначив командирам 7 та 8 роти прибути на КСП батальйону з метою уточнення місць зосередження їх підрозділів після завершення переміщення. На визначену годину командир 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_6 не прибув, через що майор ОСОБА_3 був вимушений дзвонити і питати щодо його місця перебування. Капітан ОСОБА_2 прибув на КСП 3 танкового батальйону близько 20:00 год. в роздратованому стані і сварився з кимось по телефону. Як пояснив майор ОСОБА_3 , заступник командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , капітан ОСОБА_2 розмовляв ймовірно з особою жіночої статі, із розмови що він почув: "сама розбирайся зі своїм братом, мене не має це хвилювати". Після наради, яка тривала недовго, майор ОСОБА_3 наказав капітану ОСОБА_2 убути до КСП 7 танкової роти. Крайній раз він бачив капітана Гречкосія приблизно о 20:00 год. біля КСП батальйону. Приблизно о 08:00 год. 17.01.2025 майор ОСОБА_3 отримав доповідь від командира 1 танкового взводу 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону, старшого лейтенанта ОСОБА_7 про те, що капітан ОСОБА_2 не повернувся до місця розташування підрозділу. Протягом всього дня підрозділи 7 танкової роти проводили пошукові дії по його можливому маршруту проїзду, проводилось опитування на блокпостах чи не бачили капітана ОСОБА_8 або його машину. Після того як пошуки не були успішними, приблизно о 16:00 год. майор ОСОБА_3 зробив доповідь про самовільне залишення частини капітаном ОСОБА_2 .
Пошуки капітана ОСОБА_2 в районі населеного пункту Оріхів здійснювались силами особового складу 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 в період з 17.01.2025 по 20.01.2025, що не дало результату. Приблизно 20.01.2025 у взаємодії з 128 огшбр були проведені пошукові дії за допомогою засобів БПЛА маршрутів, якими міг їхати капітан ОСОБА_2 по лінії бойового зіткнення. Після огляду всіх знищених транспортних засобів, які знаходились в районі його можливого маршруту, не було знайдено жодну схожу машину, через що пошуки візуальним способом були зупинені.
Пояснення надані майором ОСОБА_3 підтверджуються поясненнями старшого лейтенанта ОСОБА_7 , командира 1 танкового взводу 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта ОСОБА_9 , старшого механіка-водія групи управління взводу зв`язку НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_10 , старшого телефоніста відділення зв`язку взводу зв`язку НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_11 , механіка-радіотелефоніста відділення зв`язку взводу зв`язку НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_12 , водія-електрика 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_13 , водія 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Пояснення з приводу своєї відсутності ОСОБА_2 надати не зміг, оскільки з самовільного залишення частини не повернувся і на телефонні дзвінки не відповідає. Документів які б підтверджували законність відсутності на службі капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , не надходило.
В ході службового розслідування було досліджено причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення; враховано: відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність; відсутність обставин, що звільняють від відповідальності; наявність обставин, що обтяжують відповідальність капітана ОСОБА_2 (скоєння правопорушення в умовах воєнного стану); службову характеристику капітана ОСОБА_2 ; медичну характеристику ОСОБА_2 ; карту соціально-демографічного вивчення військовослужбовця капітана ОСОБА_2 . 
За результатами службового розслідування складено акт службового розслідування від 10.02.2025, затверджений тво командира військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до вказаного акту в ході службового розслідування встановлено факт самовільного залишення місця служби капітаном ОСОБА_2 , командиром 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , та його відсутність на службі без поважних причин з 16.01.2025 по теперішній час (понад 3 доби).
12.02.2025 командиром військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) видано наказ №196 "Про результати службового розслідування", яким завершено службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.02.2025 №340. 
У вищевказаному наказі зроблено висновки про те, що за результатами проведеного службового розслідування встановлено, що під час дії в державі правового режиму воєнного стану у діях капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив місце несення служби з метою ухилення від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу в умовах воєнного стану, вбачаються ознаки військового кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України.
Своїми діями капітан ОСОБА_2 , командир 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , порушив вимоги статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та статей 12, 14, 16, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Причиною самовільного залишення місця служби капітаном ОСОБА_2 , командиром 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , став прямий намір ухилитись від військової служби, а умовою за якої було вчинене правопорушення було неналежне виконання майором ОСОБА_3 , заступником командира 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , обов`язків командира НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , які були на нього покладені наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.12.2024 №400, а саме неналежний контроль за підпорядкованим особовим складом та несвоєчасне подання рапорту про самовільне залишення частини капітаном ОСОБА_2 , до стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 .
З огляду на наведене, Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 12.02.2025 №196 було, окрім іншого, наказано:
1. Службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 01.02.2025 №340, вважати завершеним.
2. Вважати встановленим факт самовільного залишення місця служби капітаном ОСОБА_2 , командиром 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , та його відсутність на службі без поважних причин з 16.01.2025.
3. Командиру 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 не пізніше 10 днів з дати повернення на військову службу капітана ОСОБА_2 , командира 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , підготувати та подати проєкт наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та статей 12, 14, 16, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
5. Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 :
5.1. Призупинити виплату з 16.01.2025 грошового забезпечення капітану ОСОБА_2 , командиру 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , згідно пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.
5.2. Не виплачувати капітану ОСОБА_2 , командиру 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , за січень 2025 року у повному обсязі премії, згідно абзацу і пункту 5 розділу XVI Порядку виплат грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.
5.3. Не виплачувати капітану ОСОБА_2 , командиру 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , за січень 2025 року у повному обсязі додаткові винагороди, згідно абзацу І пункту 15 розділу XXXIV порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.
7. Заступнику командира частини з психологічної підтримки персоналу - начальнику відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 , підготувати проєкт повідомлення про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України у діях ОСОБА_2 для подання стройовою частиною відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 на підпис командиру військової частини НОМЕР_1 та наступного скерування до Територіального управління Державного бюро розслідувань, з метою внесення відомостей до ЄРДР про відповідне кримінальне правопорушення та початку досудового розслідування. 
З огляду на встановлені обставини справи та викладені правові норми, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що службове розслідування проведене у відповідності до Порядку №608, неточностей чи неповноти матеріали службового розслідування не містять.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що висновки по проведеному службовому розслідуванню є необ`єктивними та неповними, а висновок і наказ по результатам проведеного службового розслідування підлягають скасуванню та проведенню спеціального службового розслідування. Такі доводи апелянт пояснює тим що: є незрозумілим, які дії були вчинені командуванням військової частини НОМЕР_1 в проміжку з 17.01.2025 по 01.02.2025 для пошуку капітана ОСОБА_2 ; у встановлених обставинах не сходиться факт того, що одні військовослужбовці вказують на присутність о 19:00 год. капітана ОСОБА_2 на нараді, а інші вказують, що він запізнився, прибув о 20:00 год. та на нараді не перебував; є питання, щодо того, чому пошукові дії за допомоги засобів БПЛА були проведені лише по напрямку Малі Щербаки Запорізької області, якщо від міста Оріхів Запорізької області (тимчасового базування військової частини) є декілька маршрутів в різні сторони, по яким теоретично міг рухатися капітан ОСОБА_2 , і які не є тимчасово окупованими; з наданих пояснень як військовослужбовців, так і командування не вбачається, що у капітана ОСОБА_2 був намір ухилитися від військової служби. 
Колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про відсутність об`єктивності та неповноти службового розслідування, оскільки з матеріалів службового розслідування встановлено, що після не прибуття капітана ОСОБА_2 до тимчасового розташування підрозділу, особовим складом військової частини НОМЕР_1 було проведено ряд пошукових дій капітана ОСОБА_2 , зокрема проведено опитування військовослужбовців, які 16.01.2025 чергували на блокпостах в районі можливого маршруту капітана ОСОБА_2 . В період з 17.01.2025 по 20.01.2025 силами особового складу 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 здійснювались пошуки капітана ОСОБА_2 в районі населеного пункту Оріхів, що не дало результату. Приблизно 20.01.2025 у взаємодії з 128 огшбр були проведені пошукові дії за допомогою засобів БПЛА маршрутів, якими міг їхати капітан ОСОБА_2 по лінії бойового зіткнення. 
Відповідні обставини підтверджуються рапортами командирів та поясненнями військовослужбовців.
Колегія суддів зазначає, що службове розслідування не вимагає детального документування кожної окремої пошукової дії, якщо у сукупності надані докази дозволяють встановити факт вжиття необхідних заходів реагування. Твердження апелянта про "незрозумілість" вчинених дій зводяться до суб`єктивної оцінки повноти їх викладення в матеріалах службового розслідування та не спростовують факт організації та проведення пошуку військовослужбовця. 
Щодо доводів апелянта: "у встановлених обставинах не сходиться факт того, що одні військовослужбовці вказують на присутність о 19:00 год. капітана ОСОБА_2 на нараді, а інші вказують, що він запізнився, прибув о 20:00 год. та на нараді не перебував", то колегія суддів зазначає, що сам по собі факт наявності окремих розбіжностей у показаннях військовослужбовців щодо точного часу прибуття капітана ОСОБА_2 та його участі у нараді (19:00 чи 20:00) не спростовує встановленої за результатами службового розслідування ключової обставини - відсутності військовослужбовця на службі без поважних причин з 16.01.2025. Неузгодженості у показаннях свідків щодо часу прибуття капітана ОСОБА_2 є природними та можуть бути зумовлені суб`єктивним сприйняттям подій, однак вони не впливають на загальний висновок про самовільне залишення військової частини.
Колегія суддів також вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта: "є питання, щодо того, чому пошукові дії за допомоги засобів БПЛА були проведені лише по напрямку Млі Щербаки Запорізької області, якщо від міста Оріхів Запорізької області (тимчасового базування військової частини) є декілька маршрутів в різні сторони, по яким теоретично міг рухатися капітан ОСОБА_2 , і які не є окуповані рф", оскільки обсяг і характер пошукових заходів у межах службового розслідування визначаються уповноваженими посадовими особами, виходячи з наявної оперативної інформації, обставин зникнення військовослужбовця, а також реальної можливості та доцільності застосування відповідних засобів. Сам по собі факт того, що пошукові дії за допомогою БПЛА були проведені лише за одним напрямком не свідчить про неповноту службового розслідування, якщо такий напрямок був визначений як пріоритетний на підставі зібраних відомостей (останнього відомого місцязнаходження, ймовірного маршруту руху, свідчень очевидців, тощо).
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у капітана ОСОБА_2 наміру ухилитися від військової служби, то судова колегія звертає увагу на те, що для кваліфікації дій військовослужбовця як самовільного залишення військової частини визначальним є встановлення факту його відсутності у місці служби без поважних причин протягом відповідного часу. З матеріалів службового розслідування встановлено, що до тимчасового розташування підрозділу капітан ОСОБА_2 не прибув та на зв`язок більше не виходив, його місце знаходження не відоме, а поважні причини такої відсутності не підтверджені належними доказами. Такі обставини самі по собі свідчать про порушення вимог військової дисципліни незалежно від того, чи встановлений прямий намір ухилитися від військової служби.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про відсутність об`єктивності та повноти службового розслідування є такими, що не знайшли свого підтвердження. 
Продовжуючи перегляд справи, колегія суддів зазначає, що в обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що станом на день звернення до суду, починаючи з 17.01.2025 ОСОБА_2 на зв`язок не виходить, у зв`язу з чим вона вважає, що її чоловік зник безвісти разом із своїм автомобілем.
Разом з цим, в ході розгляд даної справи суду не надано та судом не здобуто доказів про оголошення чоловіка позивачки відсутнім безвісти.
Позивач наводить суду ряд аргументів, які на переконання останньої є достатніми доказами на підтвердження того, що її чоловік не міг самовільно залишити військову частину, а відтак є зниклим безвісти під час захисту Вітчизни, однак, як слушно зазначив суд першої інстанції, в рамках розгляду цієї справи суд не надає оцінку вказаним доводам, оскільки в силу статей 4, 12 Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин", частини 2 статті 293, статей 315, 316 Цивільного процесуального кодексу України особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи безвісти та її розшук і набуває такого статусу з моменту внесення про неї відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або за рішенням суду до моменту припинення її розшуку. Факт зникнення особи безвісти за рішенням суду може бути встановлений в порядку цивільного судочинства, та не відноситься до компетенції суду адміністративної юрисдикції.
Щодо посилання на відкрите кримінальне провадження №12025082080000135 від 23.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, то суд першої інстанції правильного вказав на те, що такі відомості внесені до ЄРДР на підставі заяви брата ОСОБА_2 - ОСОБА_14 , в якій він просить встановити місце знаходження свого брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , капітана 7 танкової роти НОМЕР_2 танкового батальйону НОМЕР_6 окремої танкової бригади, який 16.01.2025 приблизно о 20:00 год. перестав виходити на зв`язок.
При цьому, як свідчать матеріали справи, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань з розташуванням у м. Мелітополь за повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 зареєстровано кримінальне провадження №62025080100002031 з правовою кваліфікацією частина 4 статті 408 КК України. На даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, тому відсутні підстави вважати, що капітан ОСОБА_2 зник безвісти, а не самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу з метою ухилитися від військової служби.
Отже, вищевказані доводи позивача не спростовують висновків відповідача про порушення її чоловіком статей 12, 14, 16, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 4 Дисциплінарного статуту.
Суд зауважує, що на виконання статті 5 Дисциплінарного статуту, за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир.
Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Тобто, за змістом вказаних норм, командиром є військовослужбовець, який має авторитет та високі моральні якості, неухильно дотримується вимог законодавства щодо проходження військової служби, а також несе персональну відповідальність за здатність виконувати бойові завдання підрозділом в цілому та кожним військовослужбовцем, який входить до його складу окремо.
З огляду на зазначене, відсутні підстави для сумнівів у достовірності інформації, яка міститься у рапортах командирів та поясненнях військовослужбовців, наданих під час службового розслідування, в яких вони вказують про відсутність ОСОБА_2 у спірний час у підрозділі.
З урахуванням наведеного, судом не встановлено підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних наказів, оскільки предметом як службового розслідування, так і спірних наказів відповідача є саме факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 , в той час як доказів на спростування такого факту/обставин позивачем до суду надано.
Суд звертає увагу на те, що підставою для призупинення виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключення із списків особового складу військової частини наказами по стройовій частині офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, є наказ по особовому складу про звільнення їх з посади (чи рішення суду (або належним чином завірена його копія) про оголошення таких військовослужбовців безвісно відсутніми або померлими). Наказ по особовому складу щодо звільнення таких військовослужбовців з посад доводиться до військової частини не пізніше семи діб з дня видання наказу.
Пунктом 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Суд зазначає, що з прийняттям відповідачем оскаржуваних наказів чоловіка позивачки визнано таким, що з 16.01.2025 і по теперішній час самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , призупинено виплату грошового забезпечення, в тому числі премії та додаткової винагороди.
Отже, за фактом самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_2 військової частини, були наявні законодавчо визначені підстави для припинення виплати військовому грошового забезпечення з такої підстави.
Поряд з цим, у разі встановлення нових обставин, які б спростовували факт самовільного залишення ОСОБА_2 військової служби, зокрема, за результатами розслідування кримінального провадження тощо, позивач буде мати можливість відновити свої права щодо грошового забезпечення, в тому числі в судовому порядку.
Оскільки відсутні докази визнання ОСОБА_2 особою, що зникла безвісти за особливих обставин, то в межах спірних правовідносин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення (в тому числі премії, надбавки, додаткової винагороди тощо) капітану ОСОБА_2 , командиру 7 танкової роти 3 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 , що не виплачувалось, у зв`язку з винесенням наказів командира військової частини НОМЕР_1 про визнання військовослужбовця таким, що самовільно залишив військову частину, за період з 16.01.2025 по дату винесення судового рішення.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що через відмову суду у задоволенні клопотань про витребування доказів та розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, сторона позивача була позбавлена можливості отримати ключові докази (інформації про трафіки від оператора мобільного зв`язку ОСОБА_2 - ТОВ "Лайфселл" та ПРАТ "Київстар"), допитати та отримати відповідну інформацію для встановлення об`єктивних обставин по справі, осіб, які надавали пояснення в оскаржуваному службовому розслідуванні, також, інших свідків (військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ), які не були опитані та володіють інформацією щодо вказаних подій, колегія суддів зазначає, що такі клопотання позивача спрямовані саме на встановлення обставин можливого безвісного зникнення її чоловіка - капітана ОСОБА_2 , що виходить за межі предмета доказування у цій справі. Такі обставини не спростовують та не можуть спростувати висновків службового розслідування станом на момент його проведення. Встановлення факту безвісного зникнення, з`ясування причин та обставин такого зникнення, а також перевірка наявності чи відсутності ознак кримінального правопорушення належить до компетенції органів досудового розслідування та можуть бути предметом відповідного кримінального провадження, а не розгляду в межах цієї адміністративної справи.
Також колегія суддів зазначає, що частинами 2 та 3 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У той же час, згідно частин 1-3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 4 статті 12, частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених частиною 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.
Оскільки дана справа не відноситься до категорій, визначених статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розгляду справи з повідомленням сторін віднесено на розсуд суду. 
Суд першої інстанції, врахувавши характер спірних правовідносин та наявні у справі докази, на власний розсуд дійшов висновку про можливість розгляду справи без повідомлення учасників справи.
Такий процесуальний підхід сам по собі не свідчить про порушення прав позивача на справедливий суд та доступ до правосуддя. 
Окрім того, розгляд справи без повідомлення учасників справи не позбавляє права таких на подання своїх пояснень та додаткових доказів в письмовому вигляді.
Отже, відмова у задоволенні вказаних клопотань позивача не свідчить про допущення судом першої інстанції процесуальних порушень, які могли б бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає, що відсутні в розумінні статті 139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат по даній справі.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 по справі № 520/25028/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко	
Судді	   	І.С. Чалий   З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено 24.03.2026 року