Справа №:755/987/26
Провадження №: 2-а/755/120/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2026 р.  м. Київ 

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,
при секретарі - Грищенко С.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Щербина Є.Є.,
представник відповідача - Мельник М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, - 
в с т а н о в и в:
20.01.2026 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі за текстом - ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.
Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 13.11.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке супроводжувалось забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки, прийняте відносно громадянина Таджикистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позовна заява обґрунтована тим, що 12.11.2025 року працівниками ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 статті 203 КУпАП відносно громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також винесена постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100 грн за порушення положень ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. Штраф позивачем сплачений. 17.11.2025 року представник позивача звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з адвокатським запитом яким просив, зокрема, повідомити, чи було винесено відносно громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та рішення про заборону в`їзду в Україну, якщо так то коли. Листом від 21.11.2025 за № 8010.8.2-56920/80.4-25, отриманим представником позивача засобами електронного зв`язку 21.11.2025 року, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повідомило про прийняття 13.11.2025 року рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яке супроводжувалось забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки, а також надало копії відповідних документів. ОСОБА_1 вважає, що прийняте відповідачем рішення є протиправними та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до суду із позовною заявою. Про рішення відповідача щодо примусового повернення до країни походження або третьої країни позивачу стало відомо лише 21.11.2025 року після отримання його представником засобами електронного зв`язку відповіді ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на адвокатський запит та наданні відповідних роз`яснень адвокатом. Під час прийняття цього рішення позивач хоч і був присутнім, але змісту та сутті прийнятого відносно нього рішення не зрозумів та його копії не отримував. Додержуючись строку звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішення органів ДМС, позивач 24.11.2025 року у відповідності до норм статті 288 КАСУ подав позовну заяву до Дніпровського районного суду міста Києва, як адміністративного суду, про визнання протиправним та скасувати рішення ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 13.11.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни відносно громадянина Таджикистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке супроводжувалось рішенням ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області про заборону в`їзду громадянину Таджикистану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Україну строком на 3 (три) роки. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27.11.2025 року по справі № 755/22969/25 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та рішення про заборону в`їзду в Україну передано на розгляд Київського окружного адміністративного суду. Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 року по справі № 755/22969/25, яка забезпечена до загального доступу 19.01.2026, справу було повернуто. Про прийняте рішення суду позивачу стало відомо 20.01.2026 року із інформації, яка наявна в ЄСІТС. У зв`язку з тим, що позивач в межах, передбачених КАСУ процесуальних строків, звернувся до суду, але внаслідок обставин, які від нього не залежали, справу спочатку передано за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду, а потім повернуто, просив поновити строк на звернення до суду із вимогою про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке прийняте відносно нього відповідачем, яка підсудна Дніпровському районному суду міста Києва. Позивач вказує, що в якості єдиної підстави прийняття відповідачем оскаржуваного рішення є факт складення відносно позивача протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 статті 203 КУпАП (проживання на території України без документів на право проживання (перебування). Відповідачем прийнято оскаржуване рішення протиправно, без дотримання вимог їх вмотивованості (обґрунтованості), внаслідок чого воно підлягає скасуванню. Під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач не надав позивачу можливості надати власні пояснення та заперечення, право на що передбачено статтею 54 Закону України «Про адміністративну процедуру». Також про порушення права позивача на участь в адміністративній процедурі щодо нього свідчить порушення його права на проголошення йому рішення на протязі 72 годин з дати його оголошення та права на користування при цьому послугами перекладача. Перекладач Аміров Бехруз , якій вказаний у рішенні про примусове повернення, фактично позивачу нічого не перекладав та він взагалі не розумів суті процедури в якій брав участь. Так само йому не було вручено копії прийнятого рішення. Докази вчинення позивачем проступку, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку - відсутні. Тобто матеріали справи не містять докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до нього рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яке супроводжувалось забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки, тобто оскаржуване рішення прийнято без дотримання принципу обґрунтованості та пропорційності. Позивач є батьком малолітньої дитини - громадянки України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та паспортом НОМЕР_2 , яка постійно проживає в Україні. Прийняте відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яке супроводжувалось забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки, порушує його права та законні інтереси, які передбачені нормами Сімейного Кодексу України та унеможливлюють подальше виконання позивачем обов`язків як батька. Так само це рішення призводить до розриву сімейних відносин. 
У порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Коваленко І.В.
26.01.2026 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позивачу поновлено строк для звернення до суду з адміністративним позовом; відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
27.02.2026 року від представника позивача Шербини Є.Є. через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення у справі. 
03.03.2026 року від представника відповідача Штоюнди Ж.М. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи належним чином завірених копій доказів. 
У судовому засіданні 07.04.2026 року позивач та його представник - адвокат Щербина Є.Є. позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.
Представник відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області - Мельник М.М. у судовому засіданні 07.04.2026 року проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у позові.
Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку.
Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
За нормою пункту 1 частини першої статті 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. 
Підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено частиною другою статті 55 Конституцій України та статтею 6 КАС України.
Судом встановлено, що 30.05.2021 року громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виїхав з території України у пункті пропуску «Бориспіль-D», що підтверджується відомостями «АРКАН ЦП ДСК».
06.11.2023 року громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в`їхав на територію України у пункті пропуску «Могилів-Подільський» та по теперішній час перебуває на території України, що підтверджується відомостями «АРКАН ЦП ДСК».
12.11.2025 року головним спеціалістом ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Судомою Є.А. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №018110, зі змісту якого вбачається наступне: «12.11.2025 о 13:30 год. за адресою: м.Київ, ринок «Дніпро» виявлено громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України», а саме: проживання на території України без документів на право проживання «перебування» в Україні. Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_1 »
12.11.2025 року заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області Лемеш Д.Л., на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №018110, винесено постанову серії ПН МКМ №018038 про накладання адміністративного стягнення на громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_2 у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн., який ОСОБА_1 був сплачений 14.11.2025 року, що підтверджується внесеними відомостями у саму постанову. 
13 листопада 2025 року посадовою особою ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області - головним спеціалістом Євгеном Судомою, у присутності позивача та перекладача, винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Таджикистану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказаним рішенням громадянина Таджикистану ОСОБА_2 зобов`язано залишити територію України не пізніше 21.11.2025.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення про примусове повернення, підставою для його прийняття слугували наступні встановлені посадовою особою обставини: «12.11.2025 працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області виявлено громадянина Таджикистану ОСОБА_6 , який порушив законодавство України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. У ході опитування громадянин Таджикистану ОСОБА_6 , пояснив, що з його слів прибув в Україну 06.11.2023 через ПП «Могилів-Подільський» з приватною метою. На території України здійснює трудову діяльність, а саме працює продавцем. Після закінчення законного терміну перебування іноземець територію України не покинув, чим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». З питань оформлення посвідки на тимчасове проживання та продовження терміну перебування в Україні - не звертався. Для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до відповідних органів ДМС документів не подавав. За порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно громадянина ТАДЖИКИСТАНУ ОСОБА_7 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ № 018110 від 12.11.2025). За таких обставин громадянин ТАДЖИКИСТАНУ ОСОБА_8 , порушив вимоги ст.ст. 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
13.11.2025 року заступником начальника управління - начальник відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Валерієм Чуйко прийнято рішення №8010110100018022, про заборону в`їзду в Україну громадянину Таджикистану ОСОБА_3 строком на 3 роки.
На підтвердження порушення своїх прав та законних інтересів, позивач надав свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якого вбачається, що він є батьком дитини, і його примусове повернення до країни походження призведе до розриву сімейних відносин з малолітньою дитиною. У той же час, у судовому засіданні, позивач підтвердив той факт, що його дружина ОСОБА_9 , шлюб з якою він уклав 14.08.2023 року в Таджикистані, на підтвердження чого надав свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , є громадянкою Республіки Таджикистан. Зазначив, що дружина в`їхала на територію України, вже будучи вагітною, і дитину народила в України, однак дружина проживає на території України також без оформлення посвідки на тимчасове проживання. 
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (надалі - Закон), а також міжнародними нормами.
Згідно із частинами 1, 3 статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Відповідно до статті 9 Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дати для їх фіксації.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (надалі Порядок № 150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленого до 11 вересня 2011 року.
Частинами першою, другою статті 17 Закону передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають па території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень Іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.
Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частинами 1, 3 статті 26 Закону встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Відповідно до частини 5 цієї статті, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно роз`яснень викладених у п. 29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 25.06.2009 року № 1, «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця і особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція № 353/271/150.
Згідно з п. 4 Інструкції № 353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції № 353/271/150).
Відповідно до п. 2.6 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом МВС України від 28 серпня 2013 року №825 передбачено, що у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.
Крім того, відповідно до п.2 розділу ІІ Інструкції 353/271/150 Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).
Згідно абз.3 п.10 розділу І Інструкції № 353/271/150, після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикистан, в`їхав на територію України 06.11.2023 року і після закінчення дозвільного терміну перебування в Україні до органів ДМС із заявою про продовження строку перебування в Україні не звертався, із заявами про отримання посвідки на тимчасове проживання або із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні не звертався, на території Україні проживає досить тривалий час і без законних на те підстав, без документів на право проживання на території Україні, офіційно ніде не працевлаштований.
Окрім того, позивач у судовому засіданні не заперечував факту свого проживання на території України без оформлення посвідки на тимчасове проживання також і у період часу орієнтовно з 2018 року і по дату виїзду з території України - 30.05.2021 року.
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не порушував норм міграційного законодавства України, або ж на підтвердження поважності причин такого порушення, у зв`язку з чим відповідач правомірно прийняв рішення щодо примусового повернення позивача до країни походження або третьої країни.
З урахуванням наведених вище положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і встановленого факту порушення позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, вказане свідчить, що у відповідача станом на 13.11.2025 року були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, що унеможливлює висновок про його протиправність стосовно примусового повернення позивача та зобов`язання його покинути територію України.
Порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження або третю країну та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.
Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності чи третьої країни.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивач на момент винесення оскаржуваного рішення не мав підстав для законного перебування на території України, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Документи, що підтверджують законність перебування на території України у позивача були відсутні. Позивач також не звертався до відповідних органів із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак були відсутні, встановлені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заборони на примусове видворення позивача. Тому оскаржуване рішення було винесене у точній відповідності із вимогами діючого на той час законодавства, тобто є законним і скасуванню не підлягає.
Також судом відхиляються твердження позивача про наявність у нього родинних відносин, дружини та дитини враховуючи наступне.
Сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дитини не спростовує встановлені з його боку порушення та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, а також не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. Таку думку виклав Касаційний адміністративний суд Верховного Суду 30.08.2024 року у справі № 522/8660/23.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 12, 241, 244, 246, 255, 257 - 263, 288, 295, 297 КАС України, суд, -
у х в а л и в:
У задоволенні позову громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке супроводжувалось забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя