ЄУН: 336/5474/25
Провадження №: 2/336/261/2026 
РІШЕННЯ
Іменем України
(заочне)
16 квітня 2026 року     м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І., при секретарі Пустовіт В.О., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Іваниці О.О., представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,—
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , в якому вказав, що з 06.12.2019 року по 06.06.2023 року сторони перебували у шлюбі, є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 проживає разом із батьком, перебуває на його одноосібному утриманні, позивач самостійно виховує доньку, в судовому порядку місце проживання доньки визначено разом із ним.
По суті вимог позивач просив встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 ОСОБА_4 , 2020 року народження.
Ухвалою суду від 23.06.2025 року було відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Відповідач у визначений судом строк відзив на позов не подала, в судове засіданні не з`явилась, про місце та час розгляду справи була сповіщена шляхом направлення повісток за адресою проживання, а також шляхом розміщення оголошення на сайті суду у зв`язку з наявністю інформації про перебування відповідача за межами України.
Ухвалою суду від 15.01.2026 року підготовче провадження у справі було закрите, справу призначено до розгляду.
Ухвалою суду від 13.04.2026 року у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання судом постановлено в порядку ст. 281 ЦПК України проводити заочний розгляд справи.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, по суті пояснив, що сторони перебували у шлюбі, є батьками ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу позивач самостійно виховує доньку, забезпечує її матеріальне утримання, у зв`язку з чим і звернувся із позовом. Відповідач у свою чергу перебуває за межами України, натомість точне місце перебування позивачеві невідоме, матеріальної допомоги не надає, ОСОБА_1 були стягнуті аліменти з ОСОБА_3 , однак відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує.
Представник підтримала позов на зазначених позовній заяві підставах.
Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору вказувала, що органом опіки при розгляді справи про визначення місця проживання дитини обстежувались умови проживання батьків, за результатом розгляду справи судом було визначено місце проживання дитини із батьком. Мати виявляла бажання спілкуватись із дитиною, зверталась з цього приводу до суду, за останніми даними вона перебувала за межами України разом з іншими своїми дітьми, а тому числі і дитиною, яка народжена вже під час перебування за межами України.
В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , досліджені письмові докази.
Свідок ОСОБА_5 пояснила, що товаришує з позивачем, займається підготовкою ОСОБА_4 до школи. З відповідачем не знайома, жодного разу її не бачила.
Свідок ОСОБА_6 повідомила, що є матір`ю ОСОБА_1 , з відповідачем перебуває у неприязних відносинах, кілька років взагалі не спілкується в будь-який спосіб. Вказала, що після народження ОСОБА_4 , коли останній було близько півтора місяці, ОСОБА_1 поїхав на заробітки за межі України, за деякий час туди ж поїхала ОСОБА_3 . Малолітня ОСОБА_4 тим часом проживала із свідком, вона займалась доглядом за нею та її вихованням. За деякий час ОСОБА_1 повернувся через конфлікт із відповідачем, а ОСОБА_3 залишалась у Польщі. ОСОБА_4 щодо матері вони нічого не пояснювали, такі теми не обговорювали.
В ході судового розгляду справи судом досліджувались письмові докази, надані позивачем, з яких встановлено наступне.
З 06.12.2019 року по 07.07.2023 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який був розірваний рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2023 року.
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2024 року, яке набрало законної сили 01.03.2024 року, розглянуто цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про визнання місця проживання дитини та стягнення аліментів, та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дитини.
Вказаним рішення визначено місце проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 .
Постановою Запорізького апеляційного суду від 17.08.2022 року задоволено заяву ОСОБА_7 про забезпечення зустрічного позову по вищевказаній справі, зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_7 можливість спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою ОСОБА_4 з 18.00 години кожної першої та третьої п`ятниці місяця до 08.00 години наступного понеділка, з перебуванням ОСОБА_4 в нічний час доби за адресою проживання ОСОБА_7 без присутності батька ОСОБА_1 до закінчення розгляду справи по суті.
З листа Комунарського ВДВС у м. Запоріжжя від 19.06.2024 року вбачається, що в даному відділі ДВС виконавчий документ по справі № 333/927/22, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя стосовно зобов`язання ОСОБА_1 надати ОСОБА_7 можливість спілкування, побачення та спільного проведення часу із ОСОБА_4 на виконанні не перебував.
Суд звертає увагу на те, що відомості про наявність або відсутність виконавчого провадження в інших відділах ДВС не перевірялись, позивачем таких даних суду не надано.
Розпорядженням районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 29.04.2024 року ОСОБА_4 надано статус дитини яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів.
Згідно із характеристикою ТОВ «ЯРС2010», датованою 09.06.2025 року, ОСОБА_1 з 06.05.2025 року працював на вказаному підприємстві на посаді водія автотранспортних засобів, за місцем роботи характеризується позитивно.
З 18.07.2025 року ОСОБА_1 працює у КП «Запоріжремсервіс» на посаді водія автотранспортного засобів.
01.11.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладений договір оренди будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
З довідок КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» від 22.05.2025 року та від 25.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в амбулаторії № 9 з народження, має укладену із лікарем декларацію, щеплена за віком, на огляди до медичного закладу дитину супроводжує тільки батьком ОСОБА_1 .
З копії військового квитка та довідок ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, водночас йому надавалась відстрочка від призову на військову службу як особі, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Згідно із висновком районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 28.11.2025 року батьком ОСОБА_1 забезпечуються усі потреби ОСОБА_4 , створено умови для проживання, виховання, відпочинку та розвитку.
Також позивачем надані документи щодо проведення ОСОБА_4 лікування в соматологічній клініці.
Судом не надається оцінка висновкам органів опіки від 20.10.2023 року та від 22.01.2024 року, оскільки висновки надані не по даній справі, вони не містять інформації, яка б у розумінні ЦПК України мала доказове значення по даній справі.
Суд вважає неналежним доказом акт про фактичне місце проживання мешканців від 22.05.2025 року, який підписаний головою квартального комітету, адже голова квартального комітету не має повноважень щодо підтвердження або спростовування фактів проживання осіб за конкретною адресою, з яких даних зроблено такий висновок невідомо, особи, які його підписали, судом в якості свідків не допитувались.
При оцінці наданих сторонами доказів суд керується наступним.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов наступних висновків.
Позивач, звернувшись із позовом у червні 2025 року, стверджував, що він самостійно виховує та утримує доньку ОСОБА_4 .
Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Стаття 157 СК України передбачає, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Так, виховання дитини являє собою процес заохочення та підтримки фізичного, емоційного, соціального та інтелектуального розвитку дитини від народження до дорослості; також комплекс прав, обов`язків та відповідальності в цьому питанні з точки зору законодавства.
До складових виховання дитини можна віднести фізичний розвиток та турботу, емоційну підтримку, соціалізацію, інтелектуальний розвиток та навчання, формування певних уявлень про світ та стосунки у суспільстві, тощо.
При цьому суд враховує, що у разі, коли батьки не підтримують стосунків між собою та мешкають окремо, це не виключає участі того з батьків, що мешкає окремо від дитини, у її вихованні.
Більш того, навіть у разі перебування одного з батьків за межами України не виключається можливість виховання дитини таким батьком (матір`ю) під час спілкування за допомогою аудіо чи відеозв`язку, листування, тощо.
Отже само по собі окреме проживання матері не виключає її участі у вихованні дитини, а виключно факт того, що дитина мешкає із позивачем, не означає того, що він самостійно дитину виховує.
Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 мала можливість вільного спілкування із дитиною, враховуючи вік дитини (5 років на момент звернення із позовом), та умисно ухилялась від такого спілкування.
Навпаки, матеріалами справи підтверджено, що мати дитини активно захищала свої права на виховання дитини, адже зверталась із позовом про встановлення місця проживання доньки із собою, а також вимагала забезпечити позов шляхом зобов`язання батька дитини ОСОБА_1 надати можливість спілкування, побачення та спільного проведення часу з донькою.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для встановлення факту того, що позивач одноосібно виховував ОСОБА_4 .
Відповідна правова позиція сформована Верховним Судом в постанові від 16 березня 2026 року по справі № 487/11354/24.
Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він самостійно утримував дитину, а відповідач у свою чергу умисно ухилялась від виконання такого обов`язку.
Так, позивачем не надано доказів того, що до травня 2025 року він мав офіційний дохід, а відтак і мав можливість утримувати доньку.
При цьому позивач стверджував, що він звертався до суду для стягнення аліментів з відповідача, отримав рішення суду, натомість відповідач аліменти не сплачує.
Жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано.
Водночас судом перевірено вказану інформацію та встановлено, що з позовом про стягнення аліментів ОСОБА_1 звернувся до суду лише у травні 2025 року, тобто вже після того, як в судовому порядку намагався встановити факт самостійного утримання та виховання доньки в порядку окремого провадження (дата подання заяви 01.10.2024 року) та безпосередньо перед тим, як звернутись до суду в порядку позовного провадження.
Будь-яких доказів того, що відповідач умисно не виконує рішення суду щодо сплати аліментів та має заборгованість по аліментам позивачем не надано.
Також позивачем не надано і доказів того, що він до звернення до суду намагався в позасудовий спосіб домогтись від відповідача надання утримання дитині.
Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він самостійно матеріально утримував ОСОБА_4 .
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилався, а саме самостійного утримання та виховання дитини ОСОБА_4 , що є підставою для відмови у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 281, 352, 354 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований проживаючим у АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Треті особи без самостійних вимог на предмет спору – районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 34;
ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. 
Суддя        О.І. Дацюк

Повний текст рішення складений судом 16.04.2026 року
16.04.26