ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 березня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/8841/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Гаврилка С.Є., 
з участю секретаря судового засідання – Біров Н.Е.
учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 – не з`явився;
за участі представника позивача – адвоката Свиди Олександра Георгійовича;
відповідач: Територіальне управління БЕБ в Закарпатській області – представник – Соколовська Юлія Миколаївна; 
відповідач: Територіальне управління БЕБ у Київській області – представник – Таргонська Оксана Сергіївна, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління БЕБ в Закарпатській області та Територіального управління БЕБ у Київській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2025 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся із позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління БЕБ в Закарпатській області (89221, Закарпатська область, Ужгородський район, с. Тур`ї Ремети, вул. Народна, буд. 1, код ЄДРПОУ 44855362) (далі по тексту – відповідач 1) та Територіального управління БЕБ у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 3-Б, код ЄДРПОУ 44923091) (далі по тексту – відповідач 2), яким просить суд: « 1. Зобов`язати Територіальне управління Бюро економічної безпеки в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період роботи з 12 вересня 2023 року по 31 грудня 2023 року виходячи з посадового окладу, визначеного шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на 01 січня 2023 року складає 2864,00 грн., на коефіцієнт, згідно “Умов та розмірів оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки”, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 року №1068, з урахуванням виплачених сум, а саме стягнути суму в розмірі 38473,37 гривень; 2. Зобов`язати Територіальне управління Бюро економічної безпеки в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період роботи з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року виходячи з посадового окладу, визначеного шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на 01 січня 2024 року складає 2920,00 грн., на коефіцієнт, згідно “Умов та розмірів оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки”, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 року №1068, з урахуванням виплачених сум, а саме стягнути суму в розмірі 183708,00 гривень; 3. Зобов`язати Територіальне управління Бюро економічної безпеки в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період роботи з 01 січня 2025 року по 13 жовтня 2025 року виходячи з посадового окладу, визначеного шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на 01 січня 2024 року складає 3028,00 грн., на коефіцієнт, згідно “Умов та розмірів оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки”, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 року №1068, з урахуванням виплачених сум, а саме стягнути суму в розмірі 164546,71 гривень; 4. Стягнути три проценти річних від суми недоотриманого грошового забезпечення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у розмірі 24180,55 грн; 5. Стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 40000,00 (сорок тисяч грн. 00 коп.) гривень».
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року – (суддя ОСОБА_2 ) відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі наявних у ній матеріалів.
23 грудня 2025 року суддя ОСОБА_2 відрахований із штату суду, як такий, що звільнений у відставку. У зв`язку із цим та відповідно до статті 31 КАС України дану адміністративну справу, передано на повторний автоматизований розподіл за результатами якого, 01 січня 2026 року визначено головуючого суддю по вказаній справі – Гаврилка С.Є..
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року було прийнято дану позовну заяву до розгляду.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року було постановлено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання було залучено Територіальне управління БЕБ у Київській області до участі у даній справі, в якості співвідповідача.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року було надано можливість представнику Територіального управління БЕБ у Київській області брати участь у всіх судових засіданнях у режимі відеоконференції за використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та власних технічних засобів.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що норми Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» та інших нормативно-правових актів свідчать про визначення позивачу посадового окладу в розмірі меншому, ніж це передбачено вищевказаним нормативно-правовим актом. Зазначає, що спеціальним законом, котрий врегульовує діяльність БЕБ України та його територіальних підрозділів встановлено, що посадовий оклад осіб, які мають спеціальні звання, розраховується виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З огляду на вказане, відповідачем також неправильно здійснено нарахування та виплату грошового забезпечення за спірні періоди.
Відповідач 1 надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що фінансове та матеріально-технічне забезпечення Бюро економічної безпеки України визначається статтею 32 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28 січня 2021 року № 1150-ІХ. Відповідно до частини 1 зазначеної статті, таке забезпечення здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, передбачених проєктами міжнародної технічної допомоги. Разом з тим, положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць визначено у розмірі 2684 грн, тоді як для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема для працездатних осіб, які застосовується для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (у тому числі податкових та митних органів), встановлено розмір 2102 грн. Аналогічні норми містяться і в Законах України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Так, статтею 7 передбачено, що з 1 січня 2024 року та з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить 3028 грн, тоді як для працездатних осіб, який застосовується, зокрема, для визначення посадових окладів працівників державних органів зі спеціальними законами, у тому числі податкових і митних органів, збережено розмір 2102 грн. З огляду на те, що служба в Бюро економічної безпеки України є державною службою особливого характеру (стаття 19 Закону про БЕБ), яка врегульована спеціальним законодавством, до визначення посадових окладів працівників БЕБ застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. Відповідний розмір установлений статтею 7 абзацом 6: Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» - 2102 грн; Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» - 2102 грн; Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» - 2102 грн. Отже, саме цей показник, у розмірі 2102 грн підлягає застосуванню для визначення посадових окладів працівників БЕБ у 2023– 2025 роках.
Відповідач 2 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого щодо позовних вимог заперечив у повному обсязі з наведенням аналогічних підстав, що і у відповідача 1. У наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що при визначенні посадового окладу для позивача, відповідач 2 діяв в межах і спосіб визначені вищевказаними нормами законодавства, що регулюють діяльність БЕБ, а тому і протиправність дій відповідача відсутня. 
Розгляд даної справи відкладався (оголошувалась перерва) у зв`язку з існуванням на те об`єктивних законодавчо встановлених підстав.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, що наведені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, просив позов задовольнити повністю.
В судовому засіданні представники відповідачів проти задоволення позову заперечили з мотивів, зазначених у відзивах на позовну заяву.
Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне. 
Згідно із наказом Територіального управління БЕБ у Київській області від 11 вересня 2023 року №53-К/ДСК позивач прийнятий на службу до Територіального управління БЕБ у Київській області (а.с. 89).
Цим же наказом позивачеві було визначено посадовий оклад у розмірі 43091 грн га місяць.
Відповідно до наказу керівника Територіального управління БЕБ у Київській області № 54-к/ДСК від 12 вересня 2023 року позивач з 12 вересня 2023 року по 18 вересня 2023 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 90).
Відповідно до наказу керівника Територіального управління БЕБ у Київській області № 65-к/ДСК від 15 вересня 2023 року позивача було звільнено та направлено для подальшого проходження служби до Територіального управління БЕБ у Закарпатській області, з 18 вересня 2023 року (а.с. 90 (на звороті)).
Відповідно до наказу керівника Територіального управління БЕБ у Закарпатській області від 18 вересня 2023 року № 46-К/ДСК позивач прийнятий на службу до Територіального управління БЕБ у Закарпатській області, що не заперечується участинками справи.
Відповідно до наказу керівника Територіального управління БЕБ у Закарпатській області № 35-к/ДСК від 13 жовтня 2025 року позивача було звільнено, з 13 жовтня 2025 року (а.с. 13).
Таким чином, судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач проходив службу у період із 12 вересня 2023 року по 18 вересня 2023 року у Територіальному управлінні БЕБ у Київській області (перебував у відпустці без збереження заробітної плати); у період із 19 вересня 2023 року по 13 жовтня 2025 року - у Територіальному управлінні БЕБ у Закарпатській області, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с.а.с. 20-26).
Позивач вказує, що протягом спірного періоду проходження позивачем служби відповідачі 1, 2 обчислювали розміри його посадового окладу та доплати за спеціальним званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів в сумі 2102 гривні, визначеного у статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік, Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік, Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік на відповідні тарифні коефіцієнти.
Позивач не погодився із застосуванням відповідачами 1, 2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги, оскільки вважає, що відповідачі 1, 2 мали застосувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 01 січня 2023 року, 01 січня 2024 року, 01 січня 2025 року, тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких мотивів.
За загальним правилом державні органи –це структурно відокремлена частина державного апарату (або окрема особа), яка створена на підставі закону, наділена владними повноваженнями, матеріальними засобами та функціонує від імені держави для здійснення конкретних завдань і функцій.
Кожен орган державної влади наділений визначеною юридичною відповідальністю та реалізує владні повноваження шляхом прийняття нормативно-правових актів або здійснення управлінської діяльності. 
Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Бюро економічної безпеки України, статус працівників Бюро, а також порядок проходження служби визначає Закон України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28.01.2021 № 1150-ІХ(далі по тексту - Закон України № 1150-ІХ).
Згідно із статтею 1 частинами 1, 2 Закону України № 1150-ІХ Бюро економічної безпеки України - це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.
Відповідно до статті 14 частини 1Закону України № 1150-ІХ Бюро економічної безпеки України є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження через центральний апарат і територіальні управління.
Згідно із статтею 19 Закону України № 1150-ІХ до працівників Бюро економічної безпеки України належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір з Бюро економічної безпеки України.
Відповідно до статті 31 Закону України № 1150-ІХ заробітна плата працівників Бюро економічної безпеки України повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням характеру, інтенсивності та небезпечності роботи, забезпечувати добір і закріплення у штаті Бюро економічної безпеки України кваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби, інтенсивності та умов служби, кваліфікації.
Особливі умови та розміри оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України. Посадовий оклад осіб, які мають спеціальні звання, не може становити менше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.
Отже, працівники БЕБ є працівниками державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. 
Відповідно до статті 31 частини 3 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України», постановою Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року за № 1068 затверджено Умови та розміри оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки (далі по тексту – Умови № 1068).
Згідно із пунктом 2 Умов № 1068, посадові оклади осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний коефіцієнт посадового окладу.
Отже, розмір посадового окладу, осіб, які мають спеціальні звання БЕБ визначається спеціальним законодавством, а саме: статтею 31 частиною 3 Закону України № 1150-ІХ та пунктом 2 Умов № 1068.
Із урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що спеціальним законом, котрий врегульовує діяльність БЕБ України та його територіальних підрозділів встановлено, що посадовий оклад осіб, які мають спеціальні звання, не може становити менше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно із статтею 31 частиною 4 пунктом 5 Закону України № 1150-ІХ до складу заробітної плати (грошового забезпечення) працівників Бюро економічної безпеки України входить доплата за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Разом з тим, положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць визначено у розмірі 2684 грн, тоді як для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема для працездатних осіб, які застосовується для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (у тому числі податкових та митних органів), встановлено розмір 2102 грн. 
Аналогічні норми містяться і в Законах України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Статтею 7 зазначених законів передбачено, що з 1 січня 2024 року та з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить 3028 грн, тоді як для працездатних осіб, який застосовується, зокрема, для визначення посадових окладів працівників державних органів зі спеціальними законами, у тому числі податкових і митних органів, збережено розмір 2102 грн. 
Що ж до питання наявності підстав для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня календарного року відповідно до абзацу четвертого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та абзацу четвертого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», для розрахунку посадового окладу позивачки у спірному періоді суд зазначає таке.
Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV (далі по тексту – Закон України № 966-XIV) дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.
Відповідно до статті 1 Закону України № 966-XIV, прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Згідно із статтею 4 Закону України № 966-XIV, прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Так, за змістом статті 7 абзацу 4 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб було встановлено у розмірі 2684 гривні.
Водночас згідно із абзацами 5 та 6 цієї статті прожитковий мінімум для: працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні.
Аналогічно абзацом 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено у розмірі 3028 гривень, а згідно з абзацами 5, 6 статті 7 цієї статті прожитковий мінімум для: працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді та працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - у розмірі 2102 гривні.
Отже, окремими приписами Законів України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2023 року, 1 січня 2024 року та з 1 січня 2025 року відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами – до яких відносяться, зокрема, й працівники БЕБ.
У цьому аспекті Закарпатський окружний адміністративний суду зауважує, що наведені приписи статті 7 абзаців 5 та 6 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому, застосовуючи їх для визначення посадового окладу позивача, відповідач-1 діяв на законних підставах.
Водночас законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами – у розмірі 2102 гривні.
Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди та працівника БЕБ, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру відповідного посадового окладу.
Аналогічні висновки щодо грошового розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб зазначені Великою Палатою Верховного Суду щодо суддівської винагороди, викладені у постанові від 24 квітня 2025 року, що ухвалена у справі № 240/9028/24.
Зокрема Велика Палата Верховного Суду зазначила: «…100. Водночас викладений у цій справі висновок Великої Палати Верховного Суду відрізняється від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22, від 21 березня 2024 року у справі № 620/4971/23 та ін. Спори у цих справах стосувалися застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року. 101. У наведених справах Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV, і в цьому ж Законі закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, відносно яких визначається прожитковий мінімум. Ураховуючи те, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» і за приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди. 
102. За позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в цій категорії спорів закон про Державний бюджет України на відповідний рік не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 103. Велика Палата Верховного Суду не погоджується з наведеними висновками з таких міркувань. 104. Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо. 105. Водночас законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні. 106. Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. 107. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні (пункт 49). 108. Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 17 Закону № 1402-VIII єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики. 109. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), зміни суспільного контексту. 110. Отже, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду чи конкретизувати їх за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. 111. З огляду на викладене та з метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22 та 21 березня 2024 року у справі № 620/4971/23, і зазначає про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді. 112. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого вона відступила, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду. 113. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати всі такі рішення, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень».
Застосовуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, яких остання дійшла у постанові від 24 квітня 2025 року, що ухвалена у справі № 240/9028/24, Закарпатський окружний адміністративний суд зазначає, що такі висновки повністю відповідають предмету позову у даній справі та можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки стосуються однакового підходу до питання оплати праці застосовуючи прожитковий мінімум стосовно як суддів, так і працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами як соціальної демографічної групи, зокрема як у спірному питанні – працівників БЕБ.
Щодо ієрархії рішень Верховного Суду.
Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики в порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Одним із важливих повноважень Верховного Суду є забезпечення однакового застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (стаття 36 частина 2 пункт 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У складі Верховного Суду діють: Велика Палата Верховного Суду; Касаційний адміністративний суд; Касаційний господарський суд; Касаційний кримінальний суд; Касаційний цивільний суд (стаття 36 частина 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Для кожного виду судочинства утворені окремі касаційні суди. Поведінка суб`єктів щодо оплати праці у відносинах публічної служби, іншої державної служби оцінюється судом адміністративної юрисдикції. Такі справи розглядаються за правилами, визначеними Кодексом адміністративного судочинства України (КАС України), у Верховному Суді такі справи вирішує Касаційний адміністративний суд.
КАС України передбачає, що у визначених цим Кодексом випадках перегляд судових рішень судом касаційної інстанції здійснюється судовою палатою Касаційного адміністративного суду (палатою), об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду (об`єднаною палатою) або Великою Палатою Верховного Суду (Великою Палатою) (стаття 33 частина 9 КАС України).
Так, стаття 346 КАС України закріплює підстави для передачі справи на розгляд об`єднаної палати. Зокрема, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Порядок передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати регламентує стаття 347 КАС України. Так, питання про передачу справи на розгляд відповідної палати вирішує суд за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи більшістю від складу суду, що розглядає справу. Таке питання може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції, про що суд постановляє ухвалу з викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в рішенні, визначеному в частинах першій – четвертій статті 346 КАС України.
Верховний Суд у постанові від 12 березня 2025 року (справа № 924/524/24) вказує, зокрема: «… Колегія суддів наголошує, що враховуючи ієрархію правових висновків Верховного Суду, висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів (постанова Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 166/1222/20), а відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення подібних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».
Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року, що ухвалена у справі № 166/1222/20 вказав, зокрема: «…Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду – над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року, що ухвалена у справі № 755/10947/17, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, в ієрархії судових рішень Верховного Суду рішення, що ухвалене Великою Палатою Верховного Суду є найвищим. 
Відповідно до статі 116 Бюджетного Кодексу України здійснення видатків бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч Бюджетного Кодексу України чи закону про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.
З системного аналізу норм бюджетного законодавства вбачається, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань.
З огляду на викладене суд вважає, що відповідачі у спірних правовідносинах при розрахунку посадового окладу позивачу діяли в межах законодавства.
Застосування фіксованого прожиткового мінімуму в розмірі 2102 гривні для розрахунку посадових окладів працівників БЕБ є правомірним, обґрунтованим та відповідає принципам спеціального регулювання, юридичної визначеності та ефективного використання бюджетних коштів.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 55 частинами 1 та 2 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 2 частини 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 частиною 1 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до статті 2 частини 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Під час розгляду справи судом встановлено, що поведінка відповідачів відповідає критеріям, що зазначені вище.
Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене суд констатує, що позовні вимоги є не обґрунтованими та таким у задоволенні яких необхідно відмовити.
Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд, –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління БЕБ в Закарпатській області (89221, Закарпатська область, Ужгородський район, с. Тур`ї Ремети, вул. Народна, буд. 1, код ЄДРПОУ 44855362) та Територіального управління БЕБ у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 3-Б, код ЄДРПОУ 44923091) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 23 березня 2026 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 01 квітня 2026 року.

Суддя	С.Є. Гаврилко