Номер провадження: 22-ц/813/1399/26 
Справа № 148/1340/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Куриленко О.М. 29 вересня 2025 року у м. Одеса, –

встановила:

У червні 2024 року до Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного рухомого майна подружжя.
Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.06.2024 року матеріали позовної заяви передано на розгляд за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.07.2024 року справу прийнято до провадження, відкрито провадження та призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 01.08.2024 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції було відмовлено.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду. Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач ОСОБА_1 оскаржила її в Одеському апеляційному суді.
Постановою Одеського апеляційного суду від 14.05.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2024 року скасовано, цивільну справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2025 року позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача у судове засідання.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не мав правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки представником позивача, засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», було подано клопотання про відкладення розгляду справи, участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, а також про відсутність доступу у сторони позивача до матеріалів справи у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», через що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню як незаконна.
Сторони про розгляд справи на 10.02.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно положень ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
Залишаючи подану представником ОСОБА_1 позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що у судові засідання, призначені на 28.07.2025 року та 29.09.2025 року, позивач по справі та її представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності не зверталися.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду передчасним, виходячи з наступного.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України).
Неявка позивачів, участь яких у засіданні визнана судом обов`язковою для дачі особистих пояснень, може мати наслідком залишення позовної заяви без розгляду за правилами п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 15.04.2020 року у справі № 201/10953/18-ц.
Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України, суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Правове значення в такому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.
У рішенні від 06.09.2007 року, заява № 3572/03, у справі «Цихановський проти України» ЄСПЛ зазначив «саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні».
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
У ч. 5 ст. 223 ЦПК України законодавець встановив особливий порядок наслідок (санкцію) повторної неявки позивача. Ця норма фактично дублює норму, закріплену в п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 28.03.2023 року у справі № 711/7486/19 (провадження № 61-10183св21) зазначено, що п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України необхідно тлумачити в системному зв`язку з іншими положеннями цієї статті та іншими нормами процесуального закону (ЦПК України), які визначають наслідки повторної неявки позивача, який не подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а саме ч. 5 ст. 223 і п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
З огляду на системне тлумачення вказаних норм процесуального закону Верховний Суд виходив з того, що п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у контексті ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України не може застосовуватися судом щодо неявки позивача у судове засідання.
Аналіз положень ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що наслідком повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні.
Колегія суддів приймає до уваги, що 25.07.2025 року, через систему «Електронний суд» від представника позивача Дергач М.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи та завантаження до електронного кабінету документу.
У зв`язку із неявкою сторін судове засідання у справі, призначене на 28.07.2025 року, було відкладено на 29.09.2025 року.
29.09.2025 року від представника позивача Дергач М.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи, розгляд справи в режимі відеоконференції та надання представнику позивача доступу до електронного кабінету, оскільки адвокат немає доступу до документів, які подав відповідач. 
Колегія суддів приймає до уваги, що вказане клопотання залишилось поза увагою суду першої інстанції, що призвело до порушення права позивача на доступ до правосуддя.
Так, згідно абз. 2 ч. 5 ст. 14 ЦПК України, електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) ЄСІТС, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів ЄСІТС або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.
Згідно ч. 6 ст. 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Представник ОСОБА_1 — адвокат Покоєвич А.О. має правовий статус адвоката, а тому цивільним процесуальних законодавством на нього покладається обов`язок щодо реєстрації в Електронному кабінеті ЄСІТС.
Згідно п. 14.3.4 Інструкції користувача Електронного суду ЄСІТС, головною умовою наявності електронних примірників матеріалів судових справ в Кабінеті користувача ЕС є наявність відомостей про РНОКПП в картці додаткових відомостей про учасника справи (поле «РНОКПП/Паспорт»).
Згідно п. 14.3.6 Інструкції користувача Електронного суду ЄСІТС, у випадку некоректного заповнення вказаного поля або повної відсутності даних в цьому полі не дозволить системі ідентифікувати в повній мірі користувача, а, відповідно, не буде надано можливості перегляду матеріалів справи в кабінеті.
Таким чином, для забезпечення права сторони у справі мати доступ до електронних примірників матеріалів судових справ, та загальний доступ до справи, задля дотримання принципу доступу до суду, необхідним є внесення судом даних про таку особу до ОСК судової справи.
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві представник ОСОБА_1 — адвокат Покоєвич А.О. зазначив свій РНОКПП, що дозволяло внести такі відомості до ОСК судової справи і направляти всі процесуальні документи в Електронний кабінет Електронного суду.
Крім того, представник ОСОБА_1 двічі звертався до суду першої інстанції із заявами про завантаження до електронного кабінету документів, які надавав відповідач, а також надання йому доступу для ознайомлення із ними. Проте, дані заяви представника ОСОБА_1 були залишені поза увагою суду першої інстанції, що позбавило останнього можливості підготувати відповідні заяви та клопотання. 
Також, колегія суддів зауважує на тому, що адвокат Покоєвич А.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 мешкає у м. Вінниця, сама ОСОБА_1 мешкає у Вінницькій області, у зв`язку і чим ОСОБА_3 звертався до суду із заявами про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Проте, у задоволенні заяв представника ОСОБА_1 було відмовлено, чим позбавлено останнього приймати участь у судовому засіданні та надавати свої пояснення.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушене право позивача та його представника на справедливий судовий розгляд, яке гарантовано ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини, а відтак, суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду по причині повторної неявки, без поважних причин, представника позивача Дергач М.В. у судове засідання.
Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття (розгляду) позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
У справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17.01.1970 року зазначено, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
У рішеннях ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11.10.2001 року (п. 65), у справі «Кудла проти Польщі» от 26.10.2000 року (п. 122) зазначено, що однієї із гарантій ст. 6 Конвенції є право на забезпечення ефективного доступу до суду для того, щоб учасники судового процесу могли одержати рішення, яке стосується їх «прав та обов`язків».
У рішенні від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і перешкодило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує «процесуальну» справедливість (процесуальні гарантії сторін), що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (рішення ЄСПЛ у справі Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Creece). 
Справедливість у вказаній статті слугує для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію та оспорити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінити правильність або неправильність рішення, прийнятого національним судом (Karaleviиius v. Lithuania). Наведена стаття передбачає розгляд справедливості в цілому (всіх стадій і можливостей, наданих заявнику), а не окремо взятого процесуального недоліку як такого (п. 49 рішення у справі Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece).
Право на справедливий суд не є абсолютним правом і може бути обмежене, але лише таким способом та до такої міри, щоб не порушити змісту цих прав (Stanev v. Bulgaria, Philis v. Greece). Процесуальні обмеження не будуть сумісні з п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо вони не переслідують законної мети або якщо немає розумного співвідношення пропорційності між використаними засобами та метою, якої прагнуть досягти. Загалом, процесуальні норми не повинні обмежувати або зменшувати доступ особи таким чином або до такої міри, щоб порушити саму суть права (Karakutsya v. Ukraine).
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, у зв`язку із чим ухвала Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2025 року підлягає скасуванню, а цивільна справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2025 року – скасувати. 
Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 09 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе