ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 524/8281/24
провадження № 61-8252св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «ПроКредит Банк»;
відповідач -  ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Ульянова Руслана Анатолійовича на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2024 року у складі судді Ковальчук Т. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниця Ю. В., Чумак О. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року Акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк») звернулося до суду з позовомдо  ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 30 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (далі - ЗАТ «ПроКредит Банк»), правонаступником якого стало публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ «ПроКредит Банк»), а в подальшому - АТ«ПроКредит Банк», та     ОСОБА_2 було укладено рамкову угоду № 25 (зі змінами та доповненнями) та договір про надання траншу № 20.1471/25, відповідно до умов яких позичальнику надано кредит у розмірі 37 000 доларів США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами 30 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 25-ІД, предметом якого є зазначена квартира.

Позичальник допустила порушення умов рамкової угоди та укладеного на її виконання договору про надання траншу, не забезпечила своєчасне погашення кредиту, внаслідок чого утворився борг перед позивачем та рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 18 травня 2017 року у справі № 524/7163/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу від 30 січня 2008 року № 20.1471/25 на загальну суму 27 597,42 доларів США.

Вказане судове рішення набрало законної сили, однак залишається невиконаним та постановою Полтавського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 524/7163/16-ц відмовлено АТ «ПроКредит Банк» у поновленні строку пред`явлення виконавчих листів до виконання.

З ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука від 15 березня 2024 року у справі № 524/1288/24 за позовом АТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є відповідач ОСОБА_1 , до якої в силу вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки від 30 січня 2008 року № 25-ІД.

Враховуючи викладене, АТ «ПроКредит Банк» просило звернути стягнення на нерухоме майно, що перебуває в його іпотеці відповідно до договору іпотеки від 30 січня 2008 року № 25-ІД та договору від 01 вересня 2008 року № 1 про внесення змін до договору іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором про надання траншу від 30 січня 2008 року № 20.1471/25 у розмірі 27 597,42 доларів США, шляхом реалізації (продажу) предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2024 року у задоволенні позову АТ «ПроКредит Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 1281, 1282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_1 як спадкоємець після смерті ОСОБА_2 набула статусу іпотекодавця.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не виконала зобов`язання зі сплати заборгованості, а іпотекодержателем дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Однак, враховуючи клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначив, що позивач скористався своїм правом на стягнення заборгованості за кредитним договором, звернувшись у вересні 2016 року до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Тому загальна позовна давність за вимогами кредитора розпочалася у 2016 році та сплинула у 2019 році, а встановлена пунктом 12.3 рамкової угоди № 25 позовна давність у 5 років сплинула у вересні 2021 року. При цьому районний суд відхилив посилання позивача на пункти 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якими продовжено позовну давність на строк дії карантину та зупинено її дію на строк дії воєнного стану в Україні, вказавши, що ці норми не поширюються на спірні правовідносини.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу АТ «ПроКредит Банк» задоволено. Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ «ПроКредит Банк» задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці АТ «ПроКредит Банк» відповідно до договору іпотеки від 30 січня 2008 року № 25-ІД та договору від 01 вересня 2008 року № 1 про внесення змін до договору іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 49,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , у рахунок погашення кредитної заборгованості за договором про надання траншу від 30 січня 2008 року № 20.1471/25 в загальному розмірі 27 597,42 доларів США, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сторони кредитного договору скористалися своїм правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права з трьох до п`яти років. Отже, правильно установивши, що позовна давність за вимогами кредитора розпочалася у 2016 році, суд першої інстанції залишив поза увагою, що встановлена рамковою угодою позовна давність становила 5 років, яка хоча і спливала у 2021 році, але була продовжена на строк дії карантину пунктом 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянов Р. А. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 17грудня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 910/14469/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 910/2968/18, від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 911/2579/20, від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 06 жовтня 2021 року у справі № 440/1509/18, від 25 січня 2022 року у справі № 911/398/16, від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, від 02 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц, від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області.

19 серпня 2025 року справа № 524/8281/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянова Р. А. мотивована тим, що право на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у позивача не з моменту його звернення у вересні 2016 року до суду з позовом про стягнення боргу за кредитом, як це визначили суди в цій справі, а з моменту не сплати першого періодичного платежу за договором про надання траншу від 30 січня 2008 року № 20.1471/25 або сплати такого платежу не в повному обсязі - як в частині повернення тіла кредиту, так і сплати процентів за користування кредитом, тобто не пізніше ніж 07 січня 2014 року.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позовна давність за вимогами про звернення стягнення на майно не переривається внаслідок пред`явлення вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням.

Крім того, в договорі іпотеки від 30 січня 2008 року № 25-ІД сторони не встановлювали збільшеної позовної давності для вимог про звернення стягнення на заставлене майно, а пункт 12.3 рамкової угоди від 30 січня 2008 року № 25, яка укладена в простій письмовій формі, встановлює такий збільшений строк лише для вимог щодо стягнення боргу за кредитним договором.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2025 року АТ «ПроКредит Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Фактичні обставини справи.

30 січня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено рамкову угоду № 25, за умовами якої кредитор на підставі угоди зобов`язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою за кредитними договорам, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені Угодою та Кредитними договорами (пункт 2.1 рамкової угоди).

Пунктом 2.2. рамкової угоди встановлено наступні ліміти умов кредитування позичальника: ліміт суми кредитування - еквівалент 50 000 доларів США; ліміт строку кредитування - 120 календарних місяців; максимальний розмір процентів - 40% річних.

Угода укладена на строк дії ліміту строку кредитування, встановленого пунктом 2.2 угоди. Закінчення строку дії угоди має наслідком лише припинення її умов щодо можливості укладення з позичальником нових кредитних договорів та видачі нових кредитів на підставі угоди. Усі інші умови угоди, зобов`язання сторін, що виникли на підставі угоди і не були неналежно виконані чи не виконані, зобов`язання щодо відповідальності, а також права та обов`язки сторін продовжують діяти до повного належного виконання таких зобов`язань та реалізації прав (пункт 11.2 рамкової угоди).

Відповідно до пункту 12.3 рамкової угоди до усіх вимог, що випливають з угоди та кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність (а.с.15-17).

30 січня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір про надання траншу № 20.1471/25, за умовами якого кредитор на підставі та на умовах рамкової угоди від 30 січня 2008 року № 25, а також цього договору зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених рамковою угодою та цим договором (пункт 1 договору).

Умови на яких видається кредит: розмір кредиту - 37 000 доларів США; строк користування - 120 календарних місяців від дати видачі кредиту включно; проценти - 14% річних, виходячи з 360 календарних днів у році; цільове призначення кредиту - придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; комісія за видачу кредиту - 1% від розміру кредиту; комісія за дострокове погашення кредиту - 1% від суми, що достроково погашається; спосіб видачі кредиту: зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 у кредитора (пункт 2 договору).

Додатком № 1 до договору про надання траншу від 30 січня 2008 року № 20.1471/25 є графік повернення кредиту та сплати відсотків; додатком № 2 - розрахунок сукупної вартості кредиту (а.с.19, 20).

30 січня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № 25-ІД, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г., згідно з пунктом 2.1 якого для забезпечення повного виконання основних зобов`язань та вимог іпотекодержателя, іпотекодавець передає у іпотеку на умовах, визначених договором предмет іпотеки, що вказаний у пункті 2.2 договору.

Відповідно до пункту 2.2 договору іпотеки його предметом є наступне нерухоме майно, право власності на яке виникне у майбутньому: квартира загальною площею 49,3 кв. м, реєстраційний номер 20160204, номер запису 1015 у книзі № М-9, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; заставна вартість 177 760 грн.

Згідно з пунктом 6.4 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється за вибором іпотекодержателя на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є застереження, вказане у розділі 7 договору з врахуванням інших умов договору. Вибір одного із способів звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодавця права звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, який не буде суперечити вимогам законодавства, діючого на момент такого стягнення (пункт 6.5 договору іпотеки).

В пункті 9.2 договору іпотеки вказано, що договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення і діє протягом усього часу дії ліміту строку кредитування та до моменту, який наступить пізніше: припинення дії рамкової угоди, належного виконання основних зобов`язань, задоволення вимог іпотекодержателя. Протягом усього часу дії ліміту строку кредитування виконання усіх чи частини основних зобов`язань не тягне за собою припинення договору (а.с.24-28).

01 вересня 2008 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. посвідчено договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 30 січня 2008 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1299, яким викладено пункт 2.2 статті 2 договору в новій редакції та вказано, що предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира загальною площею 49,3 кв. м, реєстраційний номер 20160204, номер запису 1015 у книзі № М-9; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; заставна вартість 177 760 грн, документи, що підтверджують наявність у іпотекодавця прав на предмет іпотеки: договір купівлі-продажу від 30 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г., номер у реєстрі нотаріальних дій 1294, номер правочину у реєстрі правочинів 2660544. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», номер витягу 19872823, дата 13 серпня 2008 року.

Також викладено пункт 4.1 статті 4 договору іпотеки в новій редакції та визначено, що у зв`язку з укладенням цього договору на предмет іпотеки накладається заборона його відчуження (а.с.29-30).

У вересні 2016 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 18 травня 2017 року у справі № 524/7163/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу від 30 січня 2008 року № 20.1471/FW2001.29 на загальну суму 27 597,42 доларів США, що еквівалентно 734 938,92 грн, з них: капітал - 23 347,03 доларів США, що еквівалентно 621 748,01 грн; заборгованість по несплачених процентах - 4 250,39 доларів США, що еквівалентно 113 190,91 грн; та з кожного на користь ПАТ «ПроКредит Банк» кошти у повернення сплаченого судового збору по 4 743,52 грн (а.с.5-6, 9-10).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 524/7163/16-ц відмовлено у задоволенні заяви АТ «ПроКредит Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання (а.с.11-14).

29 березня 2024 року АТ «ПроКредит Банк» звернулося до Кременчуцької районної нотаріальної контори № 2 з претензією про погашення заборгованості спадкодавця ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.31, 32).

Листом державного нотаріуса Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Гуртової О. С. від 11 квітня 2024 року № 584/01-16 АТ «ПроКредит Банк» було повідомлено про те, що з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру стало відомо, що приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Дощенко О. В. заведено спадкову справу № 34/2023 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.34).

12 червня 2024 року АТ «ПроКредит Банк» надіслано ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості спадкодавця (а.с.36-37).

23 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ульянов Р. А. подав до районного суду відзив на позовну заяву АТ «ПроКредит Банк», в якому просив застосувати до вимог позову про звернення стягнення на предмет іпотеки позовну давність, яка у спірних правовідносинах сплинула щонайпізніше з вересня 2016 року, та відмовити у задоволенні позову (а.с.64-65).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянова Р. А. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю.

За змістом частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У справі, що переглядається, встановивши факт неналежного виконання основного зобов`язання позичальницею за умовами рамкової угоди № 25 та договору про надання траншу № 20.1471/25 від 30 січня 2008 року, а також факт переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до  ОСОБА_1 , яка в силу вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» набула статус іпотекодавця та несе всі його обов`язки, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову банку та звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі сторона відповідача, не заперечуючи проти обґрунтованості вимог позову іпотекодержателя, посилається на неврахування судами пропуску банком позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.

В оцінці таких доводів касаційної скарги Верховний Суд ураховує, що в суді першої інстанції сторона відповідача заявила про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог АТ «ПроКредит Банк».

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В пункті 12.3 рамкової угоди від 30 січня 2008 року передбачено, що до усіх вимог, що випливають з угоди та кредитних договорів, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність.

Отже, сторони кредитного договору скористалися своїм правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права з трьох до п`яти років.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що у вересні 2016 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання траншу від 30 січня 2008 року № 20.1471/FW2001.29. Отже, у зв`язку зі зміною строків виконання зобов`язань позичальника в повному обсязі, позовна давність за вимогами кредитора розпочалася у 2016 році, а з урахуванням положень пункту 12.3 рамкової угоди від 30 січня 2008 року, яким погоджено п`ятирічна позовна давність, банк мав звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у строк не пізніше вересня 2021 року.

Разом з цим, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, апеляційний суд врахував, що встановлена рамковою угодою позовна давність становила 5 років, яка хоча і спливала у 2021 році, але була продовжена на строк дії карантину пунктом 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України.

Під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Підсумовуючи, Верховний Суд зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Отже, оскільки у цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судом апеляційної інстанції обґрунтованими позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не спливла, перебіг такого строку підлягав продовженню на строк дії карантину, а згодом - на строк дії воєнного стану.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в договорі іпотеки від 30 січня 2008 року № 25-ІД сторони не встановлювали збільшеної позовної давності для вимог про звернення стягнення на заставлене майно, а пункт 12.3 рамкової угоди від 30 січня 2008 року № 25, яка укладена в простій письмовій формі,встановлює такий збільшений строк лише для вимог щодо стягнення боргу за кредитним договором, не заслуговують на увагу та спростовуються висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 372/1760/17 (провадження № 61-22434св18), в якому предметом спору були подібні вимоги ПАТ «ПроКредит Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та колегією суддів надано оцінку аналогічним умовам рамкової угоди, укладеної між банком та позичальником.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц, у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 910/14469/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 910/2968/18, від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 911/2579/20, від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 06 жовтня 2021 року у справі № 440/1509/18, від 25 січня 2022 року у справі № 911/398/16, від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, від 02 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц, від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ульянова Руслана Анатолійовичазалишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович