ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 135/1384/25
провадження № 61-16553св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Вінницька філія Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», Ладижинська міська рада Гайсинського району Вінницької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року у складі судді Корнієнка О. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі - ТОВ «Газорозподільні мережі України»), Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ТОВ «Газорозподільні мережі України» щодо усунення перешкод позивачу в користуванні газопроводом, введеним 
в експлуатацію згідно з актом від 28 грудня 2005 року, та зобов`язати поновити газопостачання до об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 по вказаному газопроводу;
- визнати незаконним та скасувати рішення Ладижинської міської ради від 
03 жовтня 2024 року № 1210 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення у власність з розстроченням платежу ФОП ОСОБА_2 »;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0347 га, кадастровий номер 0510600000:07:003:0378, за адресою: 
АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Вірською А. Г., зареєстрований в державному реєстрі речових прав, індексний номер 402230663, укладений між Ладижинською міською радою і ОСОБА_2 04 листопада 2024 року.

Позов, зокрема, мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт позивача - кафе-бар «Орхідея», який газифіковано. Проте позивачу було припинено газопостачання до вказаного об`єкта. Вважав, що таке припинення відбулось через продаж Ладижинською міською радою земельної ділянки ОСОБА_2 . 

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 жовтня 
2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду 
в підготовчому судовому засіданні.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 
2025 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Газорозподільні мережі України» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання поновити газопостачання закрито.

Роз`яснено позивачу, що розгляд справи в цій частині відноситься до юрисдикції господарського суду.

Ухвала мотивована тим, що спір між ОСОБА_1 і ТОВ «Газорозподільні мережі України» виник з приводу поновлення газопостачання до кафе-бару «Орхідея», а отже, між ними існують саме господарські правовідносини щодо послуг із постачання і розподілу природного газу.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

29 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішення спору в порядку господарського судочинства позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ТОВ «Газорозподільні мережі України» щодо усунення перешкод позивачу 
в користуванні газопроводом та зобов`язання поновити газопостачання до об`єкта, а вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та відповідного рішення районної ради про продаж земельної ділянки за правилами цивільного судочинства порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки дослідження того самого предмета і тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

Доводи інших учасників справи

11 лютого 2025 року ТОВ «Газорозподільні мережі України» подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року залишити без задоволення.

Відзив мотивований тим, що  ОСОБА_1 як фізична особа - підприємець не 
є побутовим споживачем послуги розподілу природного газу на підставі заяви-приєднання від 01 жовтня 2023 року № 42DР13-10092-23, оскільки об`єкт споживача - кафе-бар «Орхідея» станом на 01 жовтня 2023 року 
в установленому порядку був підключений до ГРМ (газопостачання припинено шляхом встановлення пломби на запірний пристрій, а не від`єднано механічно), ТОВ «Газорозподільні мережі України» надсилало позивачу заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу, як для споживача, що не є побутовим, від 01 жовтня 2023 року № 42DР13-10092-23, яку без зауважень підписав ОСОБА_1 . У відзиві також вказано, що надання послуги з розподілу природного газу ОСОБА_1 як побутовому споживачу (фізичній особі) на об`єкт кафе-бар «Орхідея» суперечить чинним нормам у сфері газопостачання.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ладижинського міського суду Вінницької області.

24 лютого 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу та у письмових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист 
є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського 
й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням 
у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так 
і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають 
у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, 
у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, 
у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, 
а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна і суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи 
у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів 
у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, 
є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, 
у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі 
№ 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18), від 26 травня 2020 року 
у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), від 03 листопада 
2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 27 квітня 
2021 року у справі № 591/5242/18 (провадження № 14-168цс20)).

Згідно з частиною першою статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Вказані правові висновки сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця від 20 вересня 1999 року серії В00 № 698642.

Верховний Суд у постанові від 07 березня 2023 року у справі № 904/587/22 зазначив, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною у справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такому статусі у всіх правовідносинах. Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19) зазначила, що «у цій справі позов стосується невиконання відповідачем обов`язку зі сплати вартості спожитої теплової енергії у приміщенні, власником якого є він як фізична особа, яка здійснює в цьому приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП. Оскільки предметом спору у цій справі є стягнення вартості спожитої теплової енергії 
у приміщенні, в якому відповідач як ФОП надає перукарські послуги, між сторонами існують правовідносини, які притаманні господарській діяльності, тому Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про вирішення цього спору у порядку господарського судочинства, оскільки наявні у справі докази свідчать про використання приміщення відповідачем як ФОП у своїй господарській діяльності».

Відповідно до заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) від 01 жовтня 2023 рок № 42DP13-10092-23, вона підписана ОСОБА_1 .

Із матеріалів справи також відомо, про що також вказував сам позивач, що договір газопостачання укладався щодо об`єкта нерухомого майна - кафе-бару «Орхідея», яке за своїм призначенням використовується для здійснення підприємницької (господарської) діяльності.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що спір між ОСОБА_1 і ТОВ «Газорозподільні мережі України» виник на підставі договору про постачання природного газу як між господарюючими суб`єктами, а тому зробив правильний висновок про те, що позов ОСОБА_1 до ТОВ «Газорозподільні мережі України» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання поновити газопостачання не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства в судах загальної юрисдикції, оскільки містить ознаки господарського спору та має вирішуватися у порядку господарського судочинства.

Вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Газорозподільні мережі України» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання поновити газопостачання не пов`язані з вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ладижинської міської ради Гайсинського району Вінницької області про скасування рішення Ладижинської міської ради та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому аргументи касаційної скарги про те, що всі вказані вимоги повинні розглядатися в одному провадженні в порядку цивільного судочинства, 
є необґрунтованими та відхиляються судом касаційної інстанції.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що, закриваючи провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Газорозподільні мережі України» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання поновити газопостачання, суди порушили норми процесуального права.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 18 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська