ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.03.2026	Справа № 910/32/26	

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Ягельської А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження 
справу № 910/32/26
за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони 
Центрального регіону в інтересах держави в особі: 
1) Адміністрації Державної прикордонної служби України; 
2) Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Автологістик"
про стягнення 7 348 403,93 грн

За участю представників сторін: 
Від прокуратури: Пантюхов О.В.; 
від позивача-1: не з`явився;
від позивача-2: Демінський В.О.
від відповідача: не з`явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Господарського суду міста Києва звернувся Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону з позовом в інтересах держави в особі: 1) Адміністрації Державної прикордонної служби України; 2) Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Автологістик" про стягнення 7 348 403,93 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором №228-22 від 10.06.2022 в частині повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 відкрито провадження у справі № 910/32/26, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 12.02.2026. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2026 відкладено підготовче засідання у справі на 05.03.2026.
Присутні у судовому засіданні 05.03.2026 представники прокуратури та позивачів підтримали позовні вимоги та просили призначити справу до судового розгляду.
Представник відповідача у засідання суду не з`явився, будь-яких клопотань процесуального характеру суду не подавав.
Ураховуючи відсутність будь-яких інших заяв та клопотань учасників справи, оскільки судом здійснені усі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 05.03.2026 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.03.2026, яка занесена до протоколу судового засідання. 
10.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи.
Присутні у судовому засіданні 26.03.2026 представники прокуратури та позивача-2 повністю підтримав заявлені позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов та будь-які клопотання і заяви процесуального характеру на адресу суду не надходили.
З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суди про відкриття провадження у справі від 12.01.2026 та ухвали суду від 12.02.2026, 05.03.2026 були направлені судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 44-А. 
Втім, усі ухвали суду були повернуті відділенням поштового зв`язку без вручення відповідачу з відміткою «адресат відсутній».
Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України, до Єдиного державного реєстру, зокрема, вносяться відомості про місцезнаходження юридичної особи.
За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Невід`ємною архівною складовою частиною Єдиного державного реєстру є Реєстр документів дозвільного характеру, Єдиний реєстр громадських формувань, Реєстр громадських об`єднань та Єдиний реєстр підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство.
За аналізом приписів пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відтак, день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження або неотримання листа у поштовому відділенні вважається днем вручення відповідачу ухвали суду, в силу положень п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.
При цьому, судом також ураховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.
Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у справі № 910/32/26, розміщеними у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження відповідача та повідомлення його про розгляд справи судом.
Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтями 165, частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 12.01.2026 відповідач мав подати відзиви на позовну заяву.
Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданими йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України.
Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.
Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У свою чергу, суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.
З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався наданими їм процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті у строки, визначені ст. 178 ГПК України, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за наявними матеріалами.
Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято за результатами оцінки доказів, поданих прокурором та позивачами.
У судовому засіданні 26.03.2026, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва
УСТАНОВИВ:
10.06.2022 між Військовою частиною № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (за договором - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Захід-Автологістік" (за договором - постачальник) було укладено Договір № 228-22 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується у визначені договором строки передати замовнику у власність товар, якість, кількість, асортимент і ціна якого, зазначені у специфікації та технічному завданні, які є невід`ємною частиною цього договору, а замовник зобов`язується прийняти цей товар та оплатити на умовах цього договору (п. 1.1. договору).
Договір укладається на підставі постанови КМУ від 28 лютого 2022 р. № 169 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" (зі змінами) та на підставі Указу президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (зі змінами) (п. 1.5. договору).
За умовами п. 1.3. договору, постачальник гарантує, що товар, який є предметом цього договору належить йому на праві власності або іншому речовому та/або майновому праві, що надає йому право розпоряджатися товаром, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами, державними органами і державою, а також не є предметом будь-якого іншого обтяження чи обмеження, передбаченого чинним законодавством України.
Відповідно до п. 3.1. договору загальна сума договору складає: 54 920 000,00 грн. (п`ятдесят чотири мільйони дев`ятсот двадцять тисяч грн 00 коп.), без ПДВ. 
Відповідно до Специфікації, що є додатком № 1 до договору, загальна сума договору складає 54 920 000,00 грн, найменування товару:
- автомобіль Mitsubishi L200 (2022 року випуску) у кількості 65 штук по ціні 820 000,00 грн без ПДВ за одиницю; 
- автомобіль Mitsubishi L200 (2021 року випуску) у кількості 2 штуки по ціні 810 000,00 грн. без ПДВ за одиницю.
Відповідно до п. 5.1. договору, відвантаження та доставка товару на склад замовника проводиться за рахунок коштів постачальника (або транспортом постачальника) в період дії воєнного стану, але не пізніше 30.11.2022.
Термін поставки товару може бути продовжений за наявності обґрунтованої причини за погодженням із замовником (п. 5.2. договору).
Згідно з п. 5.5. договору, постачальник здійснює поставку та передачу товарів замовнику на умовах DDP (відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів Інкотермс у редакції 2010 р.) за кінцевим місцем призначення, що знаходиться за адресою: 09610, провулок Вишневий, 1 в с. Савинці, Білоцерківський район, Київська область. В разі необхідності, місце поставки може бути змінено за згодою сторін.
Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. договору, платником та одержувачем товару за цим договором є замовник. Замовник здійснює 30% попередню оплату від суми договору згідно виставленого рахунку (рахунку-фактури) постачальника на підставі Постанови КМУ від 28 лютого 2022р. № 169 "Деякі питання здійснення оборонних та публічних закупівель товарів, робіт і послуг в умовах воєнного стану" (зі змінами), решта коштів оплачується замовником протягом 3-х банківських днів з моменту постачання товару та підписання сторонами накладної і акту приймання-передачі.
Датою розрахунків за цим договором вважають день надходження коштів на розрахунковий рахунок постачальника (п. 4.3. договору).
Пунктом 7.3. договору сторони погодили, що за порушення строку поставки товару зазначеного у розділі 5 цього договору, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості недопоставленого товару за кожен день прострочення поставки. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості недопоставленого товару.
Згідно з п. 7.5. договору, у випадку перерахування замовником коштів на умовах передоплати, та невиконання постачальником своїх зобов`язань за договором, що призвело до його розірвання замовником, сума коштів, на яку не виконано зобов`язання, повертаються замовнику протягом 5-ти робочих днів з дня повідомлення замовником постачальника про розірвання договору. У цьому випадку сторони погоджуються, що в постачальника виникає перед замовником відповідне грошове зобов`язання.
Постачальник, у відповідності до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, за весь час користування чужими коштами - з моменту отримання передоплати і до моменту отримання замовником зазначених грошових коштів, сплачує замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми передоплати, а також - у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити зазначену суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь цей період, та 3% річних від простроченої суми
Цей договір складено українською мовою у 3-х автентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, з них 2 примірника замовнику та один примірник постачальнику. Цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами. Дата закінчення строку дії цього договору 31 грудня 2022 року (п. 10.1. договору).
Платіжними дорученнями № 987 від 13.06.2022 позивачем-2 було перераховано на користь відповідача кошти у сумі 16 476 000,00 грн з призначенням платежу: "авансовий платіж 30%, Дог №228-22 від 10.06.2022, рах. №1 від 10.06.2022 (попередня оплата), без ПДВ".
Відповідач після отримання коштів попередньої оплати не виконав погоджені сторонами у договорі умови, не поставив позивачу товар, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з листом за вих. № 71.173911-22-Вих від 10.12.2022 про розірвання договору №228-22 від 10.06.2022 з 21.12.2022. 
22.12.2022 позивач-2 звернувся до відповідача з листом за вих.№14/4001-22вих від 22.12.2022 про повернення коштів у сумі 16 476 000,00 грн. Оскільки відповідач у визначений договором строк не повернув кошти попередньої оплати, Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Автологістик" про стягнення 16 476 000,00 грн попередньої оплати, а також нарахованих у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору пені у сумі 1 153 320,00 грн згідно п. 7.3. договору, пені в сумі 4 130 284,93 грн згідно п. 7.5. договору, інфляційних втрат - 1 840 735,13 грн та 3% річних - 314 172,50 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2023 у справі № 910/4845/23 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІД-АВТОЛОГІСТІК" на користь Військової частини НОМЕР_1 суму попередньої оплати у сумі 16 647 000,00 грн, пеню у сумі 1 153 320,00 грн, пеню - 4 130 284,93 грн, інфляційні втрати - 1840 735,13 грн, 3% річних - 314 172,50 грн та судовий збір у сумі 358 717,69 грн. 
Після набрання рішенням законної сили 28.08.2023 у справі № 910/4845/23 видано відповідний наказ про примусове виконання рішення.
Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.
Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).
Отже, обставини, які встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 27.06.2023 у справі №910/4845/23, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують у даній справі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що під час проведення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/4845/23 від 28.08.2023 у виконавчому провадженні ВП №72828061 з відповідача на користь позивача-2 було тільки стягнуто 14 978 354,21 грн, що підтверджується доданими до справи виписками з рахунку Військової частини НОМЕР_1 , а саме: 26.10.2023 надійшли кошти в розмірі 10 493 840,28 грн; 30.11.2023 - 1 548 150,30 грн, 20.12.2023 - 454 545,45 грн, 04.01.2024 - 2 481 818,18 грн.
Таким чином, оскільки відповідач до теперішнього часу повністю не виконав свої грошові зобов`язання за Договором №228-22 від 10.06.2022, тому прокурор просить суд стягнути з відповідача за період з 05.03.2023 по 22.12.2025 нараховані пеню за користування грошовими коштами (подвійна облікова ставка) у сумі 6 162 872,80 грн, інфляційні втрати - 748 206,22 грн та 3% річних - 437 324,91 грн.
Відповідач відзив на позовну заяву не подав та позовні вимоги не оспорив.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Щодо звернення прокурора із цим позовом до суду.
Абз.1 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді. Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абз. 2 ч. 5 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абз.1-3 ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із ч.4 ст.53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.
Відповідно до абз.2 ч.5 ст.53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла таких висновків:
- бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (пункт 77);
- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (пункт 80).
У п.п.69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абз. 3, 4 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (п. 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п. 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (п. 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (п. 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пп. 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (п. п. 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (п. 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (п. 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (п. 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (п. 8.18).
Частини 3, 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відповідно до ст.6,10 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону України. 
Згідно із ст.27 Закону України "Про Державну прикордонну службу України", фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством.
Статтею 13 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" органами забезпечення Державної прикордонної служби України є підприємства, установи, а також підрозділи технічного, матеріального, медичного та інших видів забезпечення її діяльності, які функціонують як самостійно, так і в складі відповідно центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, його територіальних органів, Морської охорони, інших органів охорони державного кордону, навчальних закладів Державної прикордонної служби України.
Як свідчать матеріали справи, Офіс Генерального прокурора листом від 02.09.2025 за № 11/3/1-81310 вих-25 повідомив Адміністрацію ДПСУ про порушення інтересів держави внаслідок незаконного утримання коштів державного бюджету, перерахованих як попередню оплату, які було виділені для поставки ТОВ «Захід-Автологістик» за договором автомобілів для військового та оборонного призначення, у зв`язку із чим виконавець безпідставно використовував їх тривалий час.
Адміністрацією ДПСУ у відповідь листом від 11.09.2025 № 230912-25 повідомлено про фактичні обставини судової справи № 910/4845/23, яка розглядалась Господарським судом міста Києва, та про перебування наказу вказаного суду на примусовому виконанні у Шевченківському відділі ДВС у м. Києві. У вказаному листі відсутні дані щодо намірів Адміністрації ДПСУ збирання відповідної інформації та документів щодо неналежного виконання договору та подальшого звернення до суду.
Згодом Офіс Генерального прокурора листом від 30.09.2025 за № 11/3/1-214 вих-25 направив отримані від Адміністрації ДПСУ матеріали щодо неналежного виконання ТОВ «Захід - Автологістик» зобов`язань за договором на адресу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону для з`ясування підстав та за необхідністю вжиття заходів представницького характеру.
Надалі Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону листом від 22.10.2025 за №15-726 вих-25 з метою з`ясування підстав та за необхідністю вжиття заходів представницького характеру запитано інформацію, зокрема, щодо звернення військової частини НОМЕР_1 ДПСУ до господарського суду із заявою про стягнення додаткових штрафних санкцій за користування коштами попередньої оплати або наявності підстав для пред`явлення таких вимог.
Військова частина НОМЕР_1 ДПСУ листом від 11.10.2025 № 16244-25 повідомлено про фактичні обставини судової справи № 910/4845/23, яка розглядалась Господарським судом м. Києва та про перебування наказу вказаного суду на примусовому виконанні у Шевченківському відділі ДВС у м. Києві. Тобто Військова частина НОМЕР_1 ДПСУ змістовно продублювала відповідь Адміністрацією ДПСУ, яка раніше надавалась Офісу Генерального прокурора, не зазначивши при цьому наявність або відсутність наміру звернутись до суду. 
Таким чином, прокурором з відповідей уповноваженого органу та військової частини було установлено, що з позовом до ТОВ «Захід-Автологістик» до суду для захисту інтересів держави щодо стягнення додаткових нарахувань за неповернення коштів за непоставлений товар вони не зверталися.
Ураховуючи, що у даному випадку органом, уповноваженим державою на захист її інтересів (Адміністрацією ДПСУ), допущено нездійснення такого захисту - не пред`явлено до суду позову щодо стягнення з ТОВ «Захід-Автологістик» пені за користування грошовими коштами, інфляційних втрати і 3% річних, інтереси держави залишаються незахищеними. Відтак, у прокурора виникло право відреагувати на таке порушення шляхом пред`явлення до суду позову.
Отже, наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Адміністрації ДПСУ шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується наявним порушенням інтересів держави в оборонній і бюджетній сферах, оскільки використання коштів, призначених для поставки (закупівлі) товару з метою забезпечення відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, не спрямоване на забезпечення обороноздатності України в умовах воєнного стану з максимальною економією, ефективністю та із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього.
Водночас указаний орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, а саме замовник, будучи поінформованим про існування такого порушення, не здійснює захисту інтересів держави.
Таким чином, виходячи із зазначених обставин та ураховуючи висновки щодо застосування норм права (ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"), викладені в постановах Верховного Суду, суд вважає обґрунтованим доводи прокуратури про наявність підстав для звернення Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону з цим позовом в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 з метою забезпечення захисту та поновлення порушених інтересів держави.
Щодо позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, заявлених прокурором за період з 05.03.2023 по 22.12.2025, то суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом установлено, що відповідач, усупереч нормам ст.525, 526, 530, 655, 693, 712 Цивільного кодексу України, належним чином та у визначений Договором №228-22 від 10.06.2022 строк товар не поставив та кошти попередньої оплати не повернув. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2023 у справі № 910/4845/23 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІД-АВТОЛОГІСТІК" на користь Військової частини НОМЕР_1 суму попередньої оплати у сумі 16 647 000,00 грн, пеню у сумі 1 153 320,00 грн, пеню - 4 130 284,93 грн, інфляційні втрати - 1840 735,13 грн, 3% річних - 314 172,50 грн та судовий збір у сумі 358 717,69 грн. 
Після набрання рішенням законної сили 28.08.2023 у справі № 910/4845/23 видано відповідний наказ про примусове виконання рішення.
Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судом установлено, що під час проведення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/4845/23 від 28.08.2023 у виконавчому провадженні ВП №72828061 з відповідача на користь позивача-2 було тільки стягнуто 14 978 354,21 грн, що підтверджується доданими до справи виписками з рахунку Військової частини НОМЕР_1 , а саме: 26.10.2023 надійшли кошти в розмірі 10 493 840,28 грн; 30.11.2023 - 1 548 150,30 грн, 20.12.2023 - 454 545,45 грн, 04.01.2024 - 2 481 818,18 грн.
Таким чином, на даний час відсутні докази повного виконання боржником рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2023 у справі № 910/4845/23.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. 
Тобто, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. 
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Таким чином, з відповідача стягненню підлягає 3% річних та інфляційні втрати за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання, виходячи із розміру несплаченої заборгованості.
За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15- ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23). 
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18). 
Три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. 
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.
Таким чином, оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, яке виникли у зв`язку з порушенням зобов`язань за Договором №228-22 від 10.06.2022 встановлено, суд, перевіривши розрахунки позивача, додані до позовної заяви, дійшов висновку, що заявлені до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, нараховані за період з 05.03.2023 по 22.12.2025, є арифметично вірними, у зв`язку із чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. 
Крім того, за приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
У пункті 7.5. сторони погодили, що постачальник у відповідності до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України за весь, час користування чужими коштами - з моменту отримання передоплати і до моменту отримання замовником зазначених грошових коштів, сплачує замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми передоплати, а також - у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити зазначену суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь цей період, та 3% річних від простроченої суми.
При цьому, суд зазначає, оскільки Договір №228-22 від 10.06.2022 є розірваним з 22.12.2023, що установлено рішенням суду, між позивачем-2 та відповідачем існують з вказаної дати виключно грошові правовідносини, у зв`язку з чим пеня підлягає нарахуванню на підставі п. 7.5. договору, а не відповідно до п. 7.3. договору, як зазначив прокурор у позові.
Водночас, судом установлено, що пеня за несвоєчасне повернення коштів передоплати розрахована прокурором відповідно саме до умов п. 7.5. договору, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за весь прострочення та з урахуванням зміни розміру заборгованості.
Здійснивши перевірку наведених у позовній заяві розрахунків пені за період з 05.03.2023 по 22.12.2025, суд дійшов висновку, що вони є арифметично вірними, відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Частинами 1-2 статті 74 ГПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частин 1-3 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Враховуючи встановлені судом обставини, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів повного та належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором №228-22 від 10.06.2022, що фактично призвело до його прострочення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. 
Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача. 

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Автологістик" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 44-А, код ЄДРПОУ 43740133) на користь Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) пеню за користування грошовими коштами у сумі 6 162 872 грн 80 коп. інфляційні втрати - 748 206 грн 22 коп. та 3% річних - 437 324 грн 91 коп.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Автологістик" (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 44-А, код ЄДРПОУ 43740133) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 8; код ЄДРПОУ 38347014) витрати по сплаті судового збору в розмірі 110 226 грн 06 коп.
4. Видати накази після набрання рішенням законної сили

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 20.04.2026.

Суддя А.І. Привалов