Справа № 472/1377/25

РІШЕННЯ
іменем України

"24" березня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Василець М.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3  про визнання права власності на частку земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ
у листопаді 2025 року ОСОБА_1  звернулася до Веселинівського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік – ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли частка житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,0977 га, що була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована за вищевказаною адресою, кадастровий номер 4821755100:04:070:0968. Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . При цьому, приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. 03 жовтня 2025 року видала позивачці свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя – частку житлового будинку  АДРЕСА_1 . Проте нотаріус відмовила позивачці в видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя – земельної ділянки, оскільки вищевказана земельна ділянка, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 57 СК України, а є особистою приватною власністю ОСОБА_4 .
З огляду на викладене, позивачка просила визнати за нею право власності на частку земельної ділянки площею 0,0977 га, що була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 4821755100:04:070:0968.
Згідно розпорядження т.в.о. голови Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2026 року після задоволення самовідводів суддів та неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи, вказану справу передано на розгляд до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представниця Губська Ю.О. не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 визнала.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Спадщину після його смерті прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (спадкова справа № 21/2025, заведена приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф.).
03 жовтня 2025 року приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. видала позивачці свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя – частку житлового будинку  АДРЕСА_1 . Інша частка обумовленого будинку належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в рівних частках кожній, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , виданих приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. 03 жовтня 2025 року та 14 жовтня 2025 року, відповідно.
З матеріалів справи також убачається, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0977 га, кадастровий номер 4821755100:04:070:0968, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до рішення Веселинівської селищної ради Миколаївської області № 119 від 17 грудня 2020 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та надання у власність".
Постановою від 17 жовтня 2025 року приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. відмовила позивачці в видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя – земельної ділянки, оскільки вищевказана земельна ділянка, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 57 СК України. 
При цьому, як зазначалося вище, спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , право власності на яке у відповідній частці було посвідчено свідоцтвом про право власності, виданим 03 жовтня 2025 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Болгарчук О.Ф. складається з житлового будинку  АДРЕСА_1 .
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п. 23 зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Згідно з п. 3, 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Отже, вказана земельна ділянка, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 57 СК України, а є особистою приватною власністю ОСОБА_4 .
Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
За змістом ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Системний аналіз змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, за яким земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16, від 18 жовтня 2023 року № 504/3831/19 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Оскільки на земельній ділянці, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд знаходиться житловий будинок, який є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , тому до позивачки перейшло право власності і на земельну ділянку в розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.
Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ
позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку земельної ділянки - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) право власності на частку земельної ділянки площею 0,0977 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4821755100:04:070:0968. 
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя         Л.В.Лузан