Провадження № 2/679/398/2026
Справа № 679/2/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року м.Нетішин 
Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:
судді Гавриленко О.М.,
секретар судового засідання Дмітрієва О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нетішин в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
за участю представника позивача Плакси В.А., 

ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог та позиції учасників справи
У січні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах і від імені якого діє представник – адвокат Плакса В.А., звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На обґрунтування позову представник зазначив, що ОСОБА_2 являється батьком ОСОБА_1 04 грудня 2001 року батьку позивача було надано ордер № 576 на вселення в малосімейний гуртожиток по АДРЕСА_1 із складом сім`ї: дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 .
Також позивач вказує, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 вересня 2017 року (справа № 679/772/17), яке набрало законної сили 25 вересня 2025 року, було припинено шлюб між відповідачем та матір`ю позивача. Цим же рішенням встановлено, що протягом трьох років шести місяців сторони проживають окремо та не підтримують шлюбних стосунків. Таким чином, на переконання представника позивача, зазначене доводить, що відповідач з початку 2014 року (понад 11 років) в житловому приміщенні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 не проживає. 
Крім того, представник позивача зазначає, що останньому відомо, що відповідач з початку 2014 року виїхав на постійне місце проживання в одну із східних областей України (на території Донецької або Луганської області), точне місце проживання та перебування відповідача позивачу невідомо, оскільки з того часу будь - яке спілкування між ними припинилось. 
За таких умов, вказує представник позивача, права останнього порушуються, як квартиронаймача на користування та розпорядження квартирою, а також щодо реалізації права на приватизацію займаного житлового приміщення.
На підставі наведеного, посилаючись на приписи ст. ст. 61, 71, 72 ЖК України, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.
Позивач, відповідач та представник третьої особи будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання в таке не з`явились.
02 квітня 2026 року представник третьої особи подав до суду заяву в якій просив розгляд справи здійснювати без представника Комунального підприємства Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання».
Представник позивача в судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримав повністю, просив такий задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково представник зазначив, що житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в якому проживає позивач є комунальною власністю і перебуває на балансі Комунального підприємства Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання». 
Також представник позивача зазначив, що права ОСОБА_1 порушуються відповідачем тим, що він самостійно оплачує комунальні послуги за житло, нараховані на осіб, які зареєстровані в житлі, зокрема і на відповідача, що є однією з підстав звернення до суду. Водночас представник позивача вказав, що з позовом в суд до відповідача про стягнення з останнього плати за комунальні послуги він не звертався. Звернув увагу представник позивача і на те, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області встановлено, що відповідач протягом трьох років шести місяців з позивачем проживає окремо, що на переконання представника позивача, свідчить про те, що відповідач тривалий час не проживає в спірному житлі.
Відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання в таке не з`явився, будь – яких заяв та клопотань до суду не подав. 
18 березня 2026 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» подав до суду заяву в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Процесуальні дії у справі
07 січня 2026 року ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання».

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Судом встановлено, що ОСОБА_2 04 грудня 2001 року, було видано ордер № 576 на жилу площу у гуртожитку, згідно з яким він отримав право на зайняття з сім`єю трьох осіб жилої площі у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . В ордері зазначено склад сім`ї відповідача з якими йому надано право на зайняття жилої площі у гуртожитку, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.6).
Згідно інформації відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 05 січня 2026 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).
13 вересня 2017 року Нетішинським міським судом Хмельницької області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.8, 9).
ОСОБА_1 є сином відповідача, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.10).
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що вона з 2010 року була включена до інвентаризаційної комісії гуртожитків при міській раді. Протягом 2010 – 2016 років вона тричі в складі вказаної комісії обстежувала гуртожиток АДРЕСА_2 . Під час вказаних обстежень вона була свідком того, що у кімнаті АДРЕСА_3 не проживає ОСОБА_2 . При спілкуванні з ним в телефонному режимі, він не бажав їй розповідати про себе. Свідок також вказала, що востаннє вона була у вказаному житлі, в якості члена інвентаризаційної комісії гуртожитків в 2016 році, протягом останніх шести місяців їй не відомо чи проживає відповідач у вказаному вище житлі, їй також не відомо чи цікавиться відповідач даним житлом. 
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача і їй достеменно відомо, що відповідач приблизно з 2010 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки виїхав за межі міста. Водночас свідок вказала, що їй не відомо чи є речі відповідача у спірному житлі та те чи цікавиться відповідач спірним житлом, але вона припустила, що якщо б цікавився, то колишня дружина відповідача про це їй розповіла. При цьому свідок зазначила, що не є подругою колишньої дружини відповідача і особисто не була у житлі позивача.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно з статтею 64 ЖК Українм члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У матеріалах справи відсутні докази, які встановлюють на основі достовірних даних строк відсутності відповідача у спірній квартирі та інформацію щодо причин його непроживання у спірному приміщенні. Сам факт його непроживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.
Позивач не надав жодного документального підтвердження того, що відповідач протягом останніх шести місяців не проживав у спірному житлі за адресою: АДРЕСА_1 , а тому суд станом на 03 січня 2026 року (дата звернення позивача до суду з позовною заявою) не може пересвідчитись, що відповідач станом на це число за вказаною адресою не проживає понад шість місяців, у відповідності до вимог ст. 71 ЖК України. Не надав позивач також і підтвердження того, що відповідач має інше житло.
Більше того позивач не надав жодного підтвердження того, що він проживає та зареєстрований за вказаною адресою.
Позивач у позові та в судовому засіданні зазначив, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 вересня 2017 року встановлено, що відповідач протягом трьох років шести місяців з позивачем проживає окремо, що на його переконання, свідчить про те, що відповідач тривалий час не проживає в спірному житлі. Проте, у вказаному рішенні не зазначено за якою адресою протягом вказаного часу відповідач не проживає. А тому у даному випадку суд не може застосувати преюдицію вказаного рішення в даній справі, оскільки та обставина, що ОСОБА_2 протягом трьох років шести місяців, станом на 13 вересня 2017 року, не проживав з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 у даному рішенні не встановлена.
На переконання суду, факт розірвання шлюбу між батьками позивача однозначно не свідчить, що відповідач не проживав увесь цей час у спірному житлі та втратив до нього інтерес.
Таким чином позивач, як зазначалось вище, не надав достатніх доказів того, що відповідач не проживає за вказаною адресою понад шість місяців без поважних причин, як того вимагає ст. 71 ЖК України.
Судове рішення не може ґрунтуватись лише на показах свідків, не будучи підкріпленими жодними доказами.
При цьому, суд вважає, що покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 хоч і вказали на обставини, що стосуються справи, проте не підтвердили обставин, які входять в предмет доказування, зокрема ОСОБА_4 не підтвердила того, що відповідач останніх шість місяців перед зверненням позивача з даним позовом до суду не проживав у спірному житлі без поважних причин, а свідок ОСОБА_5 хоч і вказала, що відповідач не проживає у спірному житлі понад останніх шість місяців перед зверненням позивача з даним позовом, проте їй не відомо чи відповідач цікавиться спірним житлом, лише припустила, що останній ним не цікавиться. 
Крім того представник позивача вказав у судовому засіданні, що його права відповідачем порушуються, як квартиронаймача на користування квартирою, оскільки він додатково оплачує за відповідача комунальні послуги, а також щодо реалізації права на приватизацію займаного житлового приміщення. Поряд з цим, позивач не надав жодного доказу зазначеного, зокрема не надав квитанцій про оплату комунальних послуг, а також підтвердження того, що він вчиняв певні дії на реалізацію свого права на приватизацію спірного житла.
Щодо посилань представника позивача на самостійну сплату позивачем житлово-комунальних послуг за кімнату за кількістю зареєстрованих осіб, в тому числі за відповідача, що стало однією з підстав його звернення до суду, оскільки означене порушує його права, то суд вважає, що ОСОБА_1 не позбавлений права вимагати від ОСОБА_2 сплату житлово-комунальних послуг у певній частині, в тому числі в судовому порядку, проте такі обставини не можуть бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною кімнатою.
У той же час у судовому засіданні з`ясовано що будинок за адресою: АДРЕСА_2 має статус гуртожитку, дану обставину учасники справи не заперечували.
Змінами до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482 ХІІ від 19 червня 1992 року та «Про приватизацію державного майна» №2163 ХІІ від 04 березня 1992 року передбачено, що гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» № 2453-ІV від 03 березня 2005 року).
Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК України.
З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1166цс15.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст. 3 Сімейного кодексу України).
У ч. 2 ст. 64 ЖК України зазначається, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 Житлового кодексу України).
Судом було встановлено, що позивач вселився у спірну кімнату як член сім`ї (син) ОСОБА_2 , який отримав ордер на відповідну жилу площу у гуртожитку.
Стосовно права позивача на звернення до суду з відповідним позовом суд зазначає таке.
Гуртожитки, як зазначено у статті 127 ЖК України, призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.
Положення Житлового кодексу України не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї або особи, яка має охоронюваний інтерес, звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом із цим положеннями Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі ст. 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
Таким чином, саме власник житла може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у ньому.
Як було з`ясовано судом, на час звернення позивача до суду спірна кімната за адресою: АДРЕСА_2 є комунальною власністю.
Таким чином у позивача, який не є власником кімнати у гуртожитку, не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку.
Вказане також узгоджується з постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року у справі №592/5041/21.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, за їх безпідставністю.

Розподіл судових витрат
Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст.2, 76-81, 89,141,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання», місцезнаходження: 30100, Хмельницька область, Шепетівський район, м.Нетішин, просп. Незалежності, 31, код ЄДРПОУ 31345419.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року.
Суддя О.М.Гавриленко