П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 лютого 2026 року місто Київ 
справа № 753/10202/23
провадження № 22-ц/824/1555/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Хасанової А.Р.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Майоровою Вітою Василівною, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Горбовим Володимиром Анатолієвичем, 

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Цимбал І.К., суд, - 
ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено ряд строкових договорів позики із встановлення процентної ставки за користування коштами отриманих у борг, які ОСОБА_2 у визначений законом строк не повернула. Просив стягнути заборгованість з відповідачів солідарно, оскільки на час укладення договорів позики, відповідачі перебували у шлюбі і отримані у борг кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 березня 2018 року у розмірі 25000 /двадцять п`ять тисяч/ доларів США, заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 3000 /три тисячі/ доларів США, суму нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3010 /три тисячі десять/ доларів США.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 8 жовтня 2018 року у розмірі 8000 /вісім тисяч/ доларів США, заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 960 /дев`ятсот шістдесят/ доларів США, суму нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 828 /вісімсот двадцять вісім/ доларів США 80 центів.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05.11.2018 у розмірі 2000 /дві тисячі/ доларів США, заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 160 /сто шістдесят/ доларів США, суму нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 199 /сто дев`яносто дев`ять/ доларів США 80 центів.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 квітня 2019 року у розмірі 5000 /п`ять тисяч/ доларів США, заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 500 /п`ятсот/ доларів США, суму нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 453,75 /чотириста п`ятдесят три/ долари США 75 центів.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10 липня 2019 року у розмірі 5000 /п`ять тисяч/ доларів США, заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 400 /чотириста/ доларів США, суму нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 405 /чотириста п`ять/доларів США.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 жовтня 2019 року у розмірі 10000 /десять тисяч/ доларів США.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у сумі по 6710 /шість тисяч сімсот десять/ гривень з кожного.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Майорова В.В. 2 липня 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та відмовити у позові у зв`язку зі спливом строків давності. Вважає, що суд першої інстанції проігнорував її клопотання про застосування строків давності, ухвалення рішення суперечить процесуальним нормам, адже для кожної боргової розписки вже пройшли строки для звернення до суду, відповідно підстави для задоволення позову відсутні. Також не згідна з солідарним стягненням заборгованості, оскільки хоча шлюб між відповідачами і розірваний 22.02.2022, відповідачі фактично не проживали разом не вели спільного господарства з кінця 2019 року. Суд необґрунтовано відхилив пояснення ОСОБА_2 щодо використання коштів на лікування матері, та не врахував дошлюбні боргові зобов`язання ОСОБА_2 , також поклав надмірний тягар доказування про не використання позичених нею коштів на сімейні потреби на відповідачів, хоча обов`язок доказування цих обставин лежить на позивачеві.
Представник відповідача Федорчука адвокат І.І. Горбовий В.А. 2 липня 2025 року також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та відмовити у позові. Зазначає, що в судових засіданнях встановлено факт отримання відповідачкою ОСОБА_2 коштів за договорами позики, однак такі боргові зобов`язання його не стосуються, оскільки він про це обізнаним не був, кошти на умовах позики не отримував, з відповідачкою ОСОБА_2 однією сім`єю не проживав, зазначені в розписці кошти не використовував. Кошти в його присутності та за його згодою не передавалися, про наявність розписок дізнався після подання позову до суду. Заперечує щодо солідарної відповідальності за борговими зобов`язаннями відповідачки, вважає що суд дійшов помилкового висновку з приводу цього факту. Також вважає що позов подано після спливу трьох років загальної позовної давності, проте судом ці обставини не враховано.
У відзивах на апеляційні скарги, подані представником позивача адвокатом Карпенко Ю.О., викладені заперечення щодо їх задоволення.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Майорова В.В. та представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат І.І. Горбовий В.А. підтримали доводи, поданих ними апеляційних скарг, просили їх задовольнити.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Браніцький О.М. проти доводів обох апеляційних скарги заперечував, просив відмовити у їх задоволенні.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_2  перебували у шлюбі, зареєстрованому 24 грудня 2011 року, який був розірваний на підставі судового рішення 22 лютого 2022 року.
30 березня 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений строковий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 у борг 25.000 доларів США строком на 3 місяці із сплатою 4% в місяць від суми позики.
8 жовтня 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений строковий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 у борг 8.000 доларів США строком на 3 місяці із сплатою 4% в місяць від суми позики.
5 листопада 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений строковий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 у борг 2.000 доларів США строком на 2 місяці із сплатою 4% в місяць від суми позики.
12 квітня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений строковий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 у борг 5.000 доларів США строком на 1 місяць із сплатою 10% в місяць від суми позики.
10 липня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений строковий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 у борг 5.000 доларів США строком на 1 місяць із сплатою 8% в місяць від суми позики.
12 жовтня 2019 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений строковий договір позики, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_2 у борг 10.000 доларів США строком на 1 місяць. 
Як свідчить зміст боргових розписок, сторонами погоджено строк позики, розмір процентів за користування позикою, а також валюту зобов`язання.
Борговою розпискою від 30 березня 2018 року, сторонами погоджено строк позики - 3 місяці, тобто до 30 червня 2018 року, розмір процентів за користування позикою 4 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США.
Борговою розпискою від 8 жовтня 2018 року, сторонами погоджено строк позики - 3 місяці, тобто до 8 січня 2019 року, розмір процентів за користування позикою 4 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США.
Борговою розпискою від 5 листопада 2018 року, сторонами погоджено строк позики - 2 місяці, тобто до 5 січня 2018 року, розмір процентів за користування позикою 4 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США.
Борговою розпискою від 12 квітня 2019 року, сторонами погоджено строк позики 1 місяць, тобто до 12 травня 2019 року, розмір процентів за користування позикою 10 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США.
Борговою розпискою від 10 липня 2019 року, сторонами погоджено строк позики 1 місяць, тобто до 10 серпня 2019 року, розмір процентів за користування позикою 8 % на місяць, валюту зобов`язання - долар США.
Борговою розпискою від 12 жовтня 2019 року, сторонами погоджено тільки строк позики 1 місяць, тобто до 12 листопада 2019 року, та валюту зобов`язання - долар США. Розмір процентів за користування позикою сторонами не узгоджувався.
ОСОБА_2 боргові зобов`язання не виконала, про що свідчить наявність оригіналів боргових розписок у позивача, які були оглянуті судом першої інстанції в судовому засіданні, без зазначення на них дат або інших відомостей про повернення оспорюваних сум. 
Ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що отримані ОСОБА_2 кошти у борг були витрачені в інтересах сім`ї, зокрема на будівництво будинку, а тому відповідальність за борговими зобов`язаннями має бути покладена на обох відповідачів. Активна позиція відповідача ОСОБА_3 , як і активна позиція відповідачки ОСОБА_2 , яка із дітьми постійно проживає за межами України без наміру повернення, про отримання у позику грошових коштів лише у власних інтересах останньої, а не в інтересах сім`ї, на думку суду, має на меті уникнення обома відповідачами відповідальності за невиконання грошових зобов`язань перед позивачем та спростовується матеріалами справи. Відповідачами не спростовано презумпцію спільності боргових зобов`язань перед позивачем.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду з урахуванням наступного.
В справі, яка переглядається в суді апеляційної інстанції, є питання виконання відповідачами зобов`язань за договорами позики.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Судом установлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено ряд договорів позики, що підтверджується відповідними борговими розписками, якими сторонами погоджено строк позики, розмір процентів за користування позикою, а також валюту зобов`язання.
Згідно частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідачка  ОСОБА_2 не оспорює сам факт укладання договорів позики, їхні суми та порядок виконання. Отже, ці обставини колегія суддів вважає встановленими та такими, що нею визнаються.
В апеляційних скаргах апелянти посилаються на не застосування судом першої інстанції позовної давності, що на їх думку, суд повинен був зробити, оскільки дата останньої розписки 30 березня 2018 року, а встановлений законом трирічний термін позовної давності минув до моменту звернення позивача до суду 15 червня 2023 року.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 2 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 2 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 6 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 8 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
В разі якщо позовна давність не спливла станом на 2 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25).
Отже, оскільки в цій справі станом на 2 квітня 2020 року позовна давність щодо звернення до суду про стягнення заборгованості за борговими розписками, перша з яких датована 30 березня 2018 року, а остання 12 жовтня 2019 року не минув, висновки суду щодо не застосування позовної давності є обґрунтованими, а тому доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними.
Іншим доводом апеляційних скарг відповідачів є заперечення щодо солідарного стягнення заборгованості. Відповідачі стверджують, що позичені кошти були використані ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, зокрема не для ремонту та облаштування житлового будинку по АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 зазначає, що хоча шлюб між відповідачами і розірваний 22 лютого 2022 року, однак відповідачі фактично не проживали разом та не вели спільного господарства з кінця 2019 року. 
ОСОБА_3 зазначає, що в судових засіданнях встановлено факт отримання відповідачкою ОСОБА_2 коштів за договорами позики, однак такі боргові зобов`язання його не стосуються, оскільки він про це обізнаним не був, кошти на умовах позики не отримував, з відповідачем однією сім`єю не проживав, зазначені в розписці кошти не використовував. 
Проте такі доводи апеляційних скарг також не можуть бути взяті до уваги, як підстава для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частина перша статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно з частина друга статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується під час укладення договорів одним з подружжя.
Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15 (провадження № 14-712цс19), а також у постанові Верховного Суду від 2 квітня 2020 року в справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі.
Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само собою не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 2 листопада 2022 року в справі № 754/6033/18 (провадження № 61-2852св21), від 28 червня 2023 року в справі № 712/13196/21 (провадження № 61-9595св22), від 27 березня 2024 року в справі № 359/950/16, від 14 листопада 2024 року в справі № 727/1140/21 (провадження № 61-14646св23).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що період запозичення грошових коштів у позивача 2018-2019 роки, припадає на період спільного проживання відповідачів і перебування їх у зареєстрованому шлюбі, що не оспорювалось сторонами у справі та підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , свідоцтвом про шлюб та рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року. Режим окремого проживання відповідачів у судовому порядку встановлений не був. Доказів протилежного матеріали справи не містять та судом не встановлено.
Такі обставини також підтверджується інформацією, зазначеною в акті депутата Броварської міської ради про обстеження житлових умов від 9 серпня 2021 року, в якому вказано, що відповідач ОСОБА_3 разом із ОСОБА_2 та їх доньками - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 тривалий час проживають по АДРЕСА_1 . 
В оскаржуваному рішенні суд вважав, що ОСОБА_3 не надано доказів здійснення будівництва, ремонту та облаштування будинку по АДРЕСА_1 та його прибудинкової території за рахунок власних грошових активів та доходів, у тому числі, отриманих у виді заробітної плати, не було надано доказів вартості будівництва, ремонту та облаштування вказаного майна. Такі висновки судом зроблені на підставі досліджених у судовому засіданні декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих відповідачем ОСОБА_3 у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції», останнім задекларовано здійснення витрат на будівництво у 2016-2019 роках.Також судом було досліджено додаток до декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_2 за 2018 рік, за 2019 рік доказів на підтвердження доходів ОСОБА_2 не надала. 
Також судом досліджено обставини щодо витрати грошових коштів у розмірі 110000 грн. та 257180 грн., отримані відповідачами у 2018 році від продажу належних відповідачу ОСОБА_3 автомобіля Chevrolet Lachetti та квартири, які також не могли бути витрачені на будівництво, ремонт та облаштування будинку по АДРЕСА_1 , оскільки з поданих ОСОБА_3 декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017, 2018 роках, вбачається, що за ці кошти ОСОБА_2 у 2018 році було придбано автомобіль Volkswagen Passat, 2014 року випуску, та збільшено обсяг її грошових активів. Суд зазначив, що розмір грошових активів відповідача ОСОБА_2 , задекларованих ОСОБА_3 у щорічних деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017, 2018, 2019 роках не зменшувався, що також вказує на відсутність витрат у ці періоди на будівництво, ремонт та облаштування будинку та його прибудинкової території у АДРЕСА_1 за рахунок власних задекларованих грошових активів.
Посилання ОСОБА_2 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції щодо запозичення нею грошових коштів у позивача з метою їх спрямування у серпні 2018 року на лікування матері - ОСОБА_9 та погашення дошлюбних боргових зобов`язань перед ВАТ «Універсал Банк» (АТ «Універсал Банк») не знайшли свого підтвердження в судовому розгляді.
Крім того, колегія суддів звертає увагу про наявність постанови Верховного Суду від 26 березня 2025 року у справі № 753/17584/21 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики.
Вказаною постановою Верховного Суду залишено без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 14.02.2024, про солідарне стягнення з відповідачів боргу за договором позики за обставин, аналогічних обставинам у даній справі.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя, тягар спростування якої покладений на того з подружжя, хто її спростовує, відповідач ОСОБА_3 не надав доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 . При цьому для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне. Обов`язковому дослідженню у справах цієї категорії підлягають обставини того, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами. При цьому з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя доведення чи спростування факту використання отриманих за договором позики коштів на потреби сім`ї відповідачів має здійснювати той із подружжя, який її заперечує, тобто відповідач.
Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачами, зокрема ОСОБА_3 не спростовано висновків суду першої інстанції щодо солідарного стягнення заборгованості за договором позики, укладеним його на той час дружиною ОСОБА_2 .
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та на їх правильність не впливають, а значною мірою зводяться до незгоди з правовою оцінкою судом першої інстанції наданих сторонами доказів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, висновки суду, викладені в рішенні суду, відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні. 
Рішення суду не підлягає скасуванню, відповідно підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Майоровою Вітою Василівною, залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Горбовим Володимиром Анатолієвичем, залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 12 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач 

А.М. Стрижеус