Справа № 953/3161/26
н/п 2-а/953/95/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року 
Київський районний суд м. Харкова у складі
головуючого судді Вітюка Р.В.,
за участі секретаря судового засідання Глазько С.О.,
учасники справи у судове засідання не з`явились,
розглянув у м. Харків адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Департаменту патрульної поліції
про визнання скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст заявлених вимог
У лютому 2026 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) через систему Електронний суд звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі – ДПП), в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №6655632 від 12.02.2026 року винесеної стосовно ОСОБА_1 , справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 121 КУпАП закрити. Просив здійснювати розгляд справи у відсутність позивача.
Позов мотивований таким:
- відсутність суспільної небезпеки та дотримання ПДР. Автомобіль був візуально справним, світлові прилади працювали, вантаж я не перевозив. Автомобіль Renault Kangoo є малогабаритним фургоном, технічно ідентичним пасажирській версії, для якої ОТК не потрібен. Тобто, відсутність протоколу ОТК у даному випадку є суто формальним порушенням ("паперовим"), яке не несе загрози безпеці дорожнього руху;
- крайня необхідність та статус потерпілого (Вирішальний фактор). Надав інспектору пояснення, що є потерпілим від збройної агресії РФ. Власний автомобіль Opel Corsa (д.н.з. НОМЕР_1 ) було знищено 07.06.2025 року внаслідок влучання ворожого БПЛА. Через втрату майна був змушений тимчасово сісти за кермо автомобіля товариша для забезпечення життєвих потреб сім`ї. Інспектор проігнорував факт знищення мого майна війною і підійшов до справи формально, маючи на меті лише накладення штрафу;
- порушення процедури та відсутність причини зупинки в постанові. У оскаржуваній постанові відсутні відомості про законну причину зупинки транспортного засобу, що передувала виявленню нібито порушення;
- малозначність та відмова в попередженні. На місці просив інспектора обмежитися усним зауваженням (попередженням), оскільки порушення не є грубим, однак було відмовлено.
Стислий виклад заперечень відповідача
09.04.2025 від представника ДПП надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона просила в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Відзив на позовну заяву мотивовано таким:
- положеннями частини шостої статті 35 Закону України "Про дорожній рух" та Порядком проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевіркитехнічного стану транспортних засобів, затвердженим постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 30.01.2012 № 137 (далі – Порядок) встановлює необхідність проходженняобов`язкового технічного контролю для вантажних автомобілів вантажопідйомністюдо 3,5 тонни із строком експлуатації більше двох років періодичністьпроходження обов`язкового технічного контролю становить – кожні два роки. Заборона на експлуатацію транспортних засобів, які не пройшли контроль встановлена п. 31.3. ПДР;
- автомобіль, яким керував позивач, відносить до транспортних засобів, які підлягають контролю, що було додатково перевірено за допомогою ІТС "Інформаційний портал Національної поліції України", однак відповідний контроль пройдено не було, що не заперечується позивачем, а тому було допущено порушення. Посилається на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 17.10.2019 у справі№ 126/1030/17, від 11.01.2019 у справі №361/7761/15а;
- посилання позивача, що він був вимушений керувати відповідним транспортним засобом не ґрунтуються на положеннях наведеного законодавства щодо обов`язковості здійснення контролю. Також положення частини другої статті 33 КУпАП під час накладення стягнення не передбачають врахування характеру вчиненого правопорушення, особапорушника, ступінь його вини, майновий стану випадках накладення стягнення за правопорушенняу сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.Тому поліцейський обмежений в праві враховувати будь-які обставинищодо особипорушника;
- посилання щодо не роз`яснення прав спростовуються відеозаписом розгляду справи;
- застосування попередження до порушника є дискреційними повноваженнями особи, яка розглядає справу та є її правом. Посилається на постанову Верховного Суду від 31.10.2019у справі № 266/3228/16-а.
Процесуальні дії у справі
Суд ухвалою від 25.03.2026 прийняв позов до розгляду та відкрив позовне провадження в адміністративній справі, призначив судове засідання, встановив учасникам справи строки для реалізації процесуальних прав.
30.03.2026 розгляд справи було відкладено до 21.04.2026 за клопотанням відповідача.
08.04.2026 від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.
21.04.2026 у судове засідання учасники справи не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином шляхом направлення ухвали та повісток до електронних кабінетів, що підтверджується довідками суду про доставку та вважається належним повідомленням. Також обізнаність сторін підтверджується поданими ними заявами.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша статті 205 КАС України).
За таких обставин, враховуючи належне повідомлення учасників справи, клопотання позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін.
Фактичні обставини, встановлені судом
Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі від 12.02.2026 серії ЕНА №6655632 12.02.2026 о 13:36 год. у м. Харків, вул. Морозова, 1 водій керував транспортним засобом, який підлягав обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, чим порушив вимоги п. 31.3.б. ПДР та статті 29, 35 Закону України "Про дорожній рух", а саме: експлуатація транспортного засобу, який не пройшов обов`язкового технічного контролю. Відповідальність за правопорушення встановлена частиною третьою статті 121 КУпАП.
Згідно з даними ІТС "Інформаційний портал Національної поліції України" транспортний засіб RENAULT KANGOO, державний номер НОМЕР_2 є вантажним (тип транспортного засобу), 2006 року випуску, фургоном (тип кузова). У примітках вказано, що є спеціалізованим транспортним засобом.
Відповідно до відеозапису зафіксовано спілкування поліцейського з ОСОБА_1 , роз`яснення йому причин зупинки, наведено обставини порушення та роз`яснено наслідки. Жодних заяв та клопотань ОСОБА_1 не заявляв, будь-яких пояснень не надавав. Інспектор пояснив, що здійснює розгляд справи і складає відповідну постанову, пояснив можливість сплати штрафу (через банк, Дію). Жодних заперечень, не згоди щодо розгляду, необхідність правової допомоги ОСОБА_2 не висловив.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
У справі склались правовідносини з дотримання правил дорожнього руху (далі – ПДР). Спір у справі стосується правомірності / неправомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до компетенції адміністративних судів віднесена перевірка, чи прийняті рішення суб`єктом владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Диспозиція частини третьої статті 121 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначені Законом України "Про дорожній рух".
До участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль (частина перша статті 29 Закону України "Про дорожній рух").
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про дорожній рух" транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.
Згідно з частиною другою, третьою статті 35 Закону України "Про дорожній рух" обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища. Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.
За змістом частини шостої статті 35 Закону України "Про дорожній рух" для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить – кожні два роки.
Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137 (далі – Порядок).
Відповідно до пункту 3 Порядку періодичність проходження обов`язкового технічного контролю для вантажних автомобілів незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років становить – кожні два роки.
Згідно з підпунктом "б" пункту 31.3 ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).
Аналіз наведених норм вказує, що державою встановлено заходи контролю, зокрема, за транспортними засобами (легкових автомобілів), що використовуються для перевезення вантажів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни із строком експлуатації більше двох років з періодичністю – кожні два роки.
За обставинами цієї справи позивач керував транспортним засобом, який використовується для перевезення вантажів, вантажопідйомністю до 3,5 тонн, що підтверджується відомостями з ІТС "Інформаційний портал Національної поліції України" та долученим відеозаписом, а саме: транспортний засіб RENAULT KANGOO є вантажним (тип транспортного засобу), 2006 року випуску, фургоном (тип кузова). Тобто вказаний транспортний засіб підпадає під правове регулювання статей 29, 35 Закону України "Про дорожній рух" та пункту 3 Порядку (є транспортним засобом для перевезення вантажів, строк експлуатації більше 2 років (2006 року випуску), вантажопідйомність до 3,5 тонн), а тому підлягає технічному контролю. Указану обставину позивач не заперечував та не спростовував.
Також доказів проходження технічного контролю на транспортний засіб RENAULT KANGOO впродовж останні х двох років матеріали справи не містять і позивачем не доводились.
Отже, в діях позивача не дотримався положень статей 29, 35 Закону України "Про дорожній рух" та пункту 3 Порядку та порушив п. 31.3.б. ПДР, за що передбачена відповідальність частиною третьою статті 121 КУпАП. А тому суд відхиляє посилання позивача на візуальну справність автомобіля, оскільки предметом правопорушення є технічний стан, який перевіряється відповідним контролюючим органом, а не візуальний стан транспортного засобу.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.10.2019 у справі № 126/1030/17, від 11.01.2019 у справі № 361/7761/15а, які враховуються судом.
Крім того, суд не може визнати обґрунтованим посилання позивача на крайню необхідність та статус потерпілого від збройної агресії рф 9 (втрата власного автомобіля та керування автомобілем для забезпечення життєвих потреб сім`ї з огляду на таке).
Відповідно до статті 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Водночас позивач у позові не наводить жодної обставини крайньої необхідності (усунення небезпеки, яка загрожувала порядку, власності, права і особам громадян тощо). Позивач вказує, що забезпечував потреби сім`ї, однак, по-перше, не зазначає які, а по-друге, поняття "потреби" не відповідає стану "крайньої необхідності", оскільки останнє є надзвичайною обставиною (небезпекою), яка не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. При цьому заявник взагалі не вказує у чому полягала така необхідність. А тому указаний довід визнається необґрунтованим.
Крім того, суд зазначає, що понесення негативних наслідків від збройної агресії рф не породжує права особи на вчинення адміністративного правопорушення та звільнення від відповідальності від такого. Як було зазначено вище, жодних доводів та доказів на підтвердження того, що таке порушення позивачем було вчинено в стані крайньої необхідності (уникнення обстрілу, ліквідація наслідків, слідування до швидкої тощо), ним не надано.
Суд також зазначає про суперечність позиції позивача, який оскаржує постанову при цьому сам вказує, що правопорушення є малозначним та відмові в попередженні. Тобто фактично визнає вчинення правопорушення, однак просить звільнити від передбаченого покарання, обмежившись попередженням.
При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на можливість врахування даних про особу (характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність), під час призначення покарання з огляду на те, що положення частини другої статті чітко визначають, що такі обставини не підлягаю врахуванню під час накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, яким є інкриміноване у цій справі. А тому у вказаній частині приймаються заперечення 
Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача на порушення процедури та відсутність причини зупинки в постанові. 
Так, з дослідженого відеозапису вбачається, що поліцейський повідомляє водія про порушення, що здійснює розгляд справи та повідомляє результат (ухвалення оскаржуваної постанов). Жодних заяв, клопотань, заперечень тощо під час розгляду справ водій не висловлював та не заявляв.
Суд враховує вимоги частини першої статті 77 КАС України, згідно із якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також у частині першій статті 45 КАС України акцентовано увагу на тому, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Зокрема, учасник справи має добросовісно реалізовувати свої процесуальні права щодо одержання та подання доказів до суду.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування, тобто спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало і переконливо сторони виконали вимоги щодо розподілу тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у правильності своєї позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 13.02.2025 у справі № 160/9719/22).
Пасивна процесуальна поведінка позивача, яка проявляється винятково у посиланні на визначений процесуальним законом розподіл тягаря доказування між сторонами, а також в ухиленні від спростування доводів та доказів відповідача, в цьому випадку має тлумачитися саме на користь відповідача – суб`єкта владних повноважень (пункт 82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2024 у справі № 990/49/23).
Відповідно до частини другої статті 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Оскаржувана постанова містить усі наведені дані та реквізити.
Суд зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Отже, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справа №813/1790/18, від 22.05.2020 у справі № 825/2328/16.
Суд зазначає, що наведені позивачем недоліки у розгляді та оформлені постанови є суто формальними і не вказує на істотне (фундаментальне) порушення і не могло вплинути на прийняти посадовою особою рішення, а тому такі доводи визнаються необґрунтованими. При цьому жодних заперечень та скарг під час розгляду справи поліцейським позивач не висловлював. 
Висновки за результатами розгляду заяви
Суд, оцінюючи докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні дійшов висновку, що позивач не довів незаконності ухвалення постанови від 12.02.2026 серії ЕНА №6655632, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності. 
Суд вважає, що відповідач відповідно до положень ст. 77 КАС України доведено правомірність прийнятого рішення, постанова у справі про адміністративне правопорушення, винесена уповноваженою на те особою, відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, є законною та обґрунтованою, справу вирішено на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, а тому дана постанова скасуванню не підлягає.
За наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення (пункт 1 частини третьої статті 286 КАС України).
Отже, позовна заява не підлягає задоволенню у частині відповідача 1, у зв`язку з неправильним визначенням відповідача у справі, а в частині відповідача 2 через недоведеність та необґрунтованість.
Судові витрати
З урахуванням ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають розподілу і залишаються за позивачем.
Керуючись ст. 2, 5, 77, 243 – 246, 250, 255, 286, 292 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено та проголошено 21.04.2026.

Суддя           Роман ВІТЮК