ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.04.2026	Справа № 910/9824/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/9824/25
За позовом Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія Проект Лтд»
про стягнення 125000,00 грн
Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Папуша Валентин Валентинович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія Проект Лтд» (далі - відповідач) про стягнення 125000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 не у повному обсязі сплатив оренду, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення заборгованість у розмірі 125000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/9824/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено сторонам строки на подачу заяв по суті спору.
02.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія Проект Лтд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив, вказавши на те, що ним фактично не підписувалося спірного договору оренди та актів, а вказані документи були підписані самостійно позивачем, який будучи учасником товариства виконував функції бухгалтера на підприємстві та мав доступ до КЕП директора. Також, відповідач наголошує на тому, що спірний договір оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 було підписано КЕП лише 30.07.2025, що свідчить про намір позивача ввести суд в оману та ініціювати спір на підставі підроблених документів, з метою відображення господарських відносин між сторонами, враховуючи також і те, що транспортний засіб було повернуто позивачу ще у лютому 2025 року. Відповідач також зазначив, що банківські виписки, на які посилається позивач, хоч і містять оплату за оренду транспортного засобу від відповідача, але такі платежі не мають індивідуалізованих ознак, які б свідчили про те, що оплата відбувається саме за спірним договором оренди ТЗ, інші документи та факти зазначені позивачем у позові є сплутаними, непослідовними, не мають структури та логіки притаманних орендним правовідносинам, що по своїй суті тільки підтверджує нереальність правочину та підробку документів позивачем задля отримання вигоди. 
Поряд з тим, відповідач з посиланням на положення статті 799 Цивільного кодексу України та постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №125/1216/20 від 14.06.2023, вказав на нікчемність правочину, з огляду на те, що такий договір нотаріально не посвідчений.
Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд здійснювати розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, у зв`язку із нетиповим характером справи та ствердженням відповідача про підроблення позивачем первинних документів, що спричиняє штучну дебіторську заборгованість ТОВ «Студія Проект Лтд».
Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Приписами частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Частиною 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
При цьому, бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в заявах, письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.
Суд враховує практику Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини" (Axen v. Germany), заява №8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії" (Varela Assalino v. Portugal), заява №64336/01. Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із вищевказаних справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії, а тому обставина відсутності відкритого розгляду не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Враховуючи наведені положення Господарського процесуального кодексу України та практику Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, беручи до уваги характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про відсутність виключних обставин для призначення у даній справі судового засідання з викликом сторін.
Саме по собі посилання відповідача на нетиповий характер даної справи, не може зумовлювати необхідність у зміні форми здійснення господарського судочинства, оскільки нетиповість правовідносин між учасниками справи є ніщо інше, як суб`єктивне сприйняття одним із учасників обставин спору, які відмінні від інших аналогічних або схожих спорів, досвід участі в яких мав такий учасник, а відтак нетиповість спірних правовідносин для суду не є визначальним критерієм для переходу у загальне позовне провадження.
Твердження ж відповідача про підроблення позивачем первинних документів, як самостійної підстави для зміни форми господарського судочинства у даній справі, за своєю суттю є запереченнями відповідача проти заявленого до нього позову, які підлягають доказуванню в порядку статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України та не залежать від форми судочинства.
08.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича надійшла відповідь на відзив, у якій позивач проти доводів відповідача заперечив, вказавши, що укладений між сторонами договір оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 в силу приписів статті 799 Цивільного кодексу України та постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №125/1216/20 від 14.06.2023 не може вважатися нікчемним, оскільки вказаний договір було укладено позивачем, як суб`єктом господарювання, з метою отримання прибутку від здачі транспортного засобу в строкову платну оренду, тому приписи 799 Цивільного кодексу України на спірний договір не поширюються. Також позивач наголосив, що посилання відповідача на нібито відсутності доказів фактичного користування спірним транспортним засобом є необґрунтованим так як такі доводи спростовуються діючим договором на постачання палива із використанням пластикових смарт-карток, актів приймання-передачі палива, доказів оплати палива, окрім того експлуатація автомобіля у спірний період підтверджується і рахунками на оплату розхідників, запчастин та послуг з технічного обслуговування автомобіля та банківською випискою про їх сплату. Поряд з тим, позивач заперечив доводи відповідача про підписання певних документів в електронному вигляді пізніше дати їх складання, як підставу для відмови у позову, у зв`язку із відсутністю у той період господарських правовідносин визначених спірним договором, оскільки ні Цивільний кодекс України, ані закони про електронні документи не містять вимоги, що електронний документ обов`язково має бути підписаний кваліфікованим електронним підписом саме у день його складання.
09.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: повідомлення форми 20-ОПП від 11.09.2023 по відповідачу, яке є одним із документів, який фіксує об`єкти оподаткування, зокрема, транспортний засіб: автомобіль марки Volkswagen Crafter, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в господарській діяльності відповідача.
11.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія Проект Лтд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач наголосив, що договір оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 є нікчемним так як правовідносини за спірним договором не можуть бути прирівняні до господарських, оскільки вони відносяться до внутрішніх справ учасників Товариства, яким являється і позивач. Відповідач наголошує, що позивач не здійснює систематичну діяльність з надання в оренду автомобілів, у нього відсутні будь-які інші договори оренди з іншими суб`єктами господарювання, а основним видом діяльності є надання інших допоміжних комерційних послуг (82.99), окрім того відповідач зауважив, що спірний договір оренди підписаний за допомогою КЕП позивачем, як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем, що підтверджує відсутність ознак господарських відносин. Товариство повторно наголосило, що позивач мав доступ до КЕП директора як бухгалтер та виконавчий директор ТОВ, за усною домовленістю учасників (засновників) товариства, тому директор Кудляк Віталій не звертався до надавача електронних довірчих послуг про факт компрометації, відповідач наголосив, що позивач зловживав наявністю у нього КЕП директора ТОВ «Студія Проект Лтд», підписуючи документи та здійснюючи оплати самостійно без повідомлення про це директора. Щодо долученої позивачем довідки форми 20-ОПП, то відповідач вказав, що така довідка лише містить інформацію про майнові об`єкти взяті на облік за неосновним місцем обліку, однак вона не підтверджує факту укладення спірного договору оренди між сторонами, водночас, надавши таку довідку, позивач підтвердив доводи відповідача про користування КЕП товариства, адже довідка форми 20-ОПП по відповідачу, може бути отримана лише за використання КЕП відповідного суб`єкта.
Разом з тим, відповідач наголосив на недопустимості доказів долучених позивачем до відповіді на відзив, оскільки такі документи стосуються господарської діяльності відповідача та знаходяться у розпорядженні виконавчого органу товариства за отриманням яких позивач в порядку Закону не звертався.
27.10.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича надійшли додаткові пояснення, в яких позивач зазначив про розгляд у Господарському суді міста Києва аналогічної справи №910/9830/25 за іншим договором оренди.
02.04.2026 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІКС «Електронний суд» від Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича надійшли додаткові пояснення, в яких позивач повідомив про ухвалене рішення за наслідками розгляду справи №910/9830/25, а також про результат його апеляційного перегляду.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Фізичною особою-підприємцем Папушою Валентином Валентиновичем (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Студія Проект ЛТД» (далі - орендар) було укладено договір оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 (далі - договір), шляхом накладення 30.07.2025 року на договір електронно-цифрових підписів сторін договору, предметом якого за умовами пункту 1.1 є обов`язок орендодавця передати у строкове платне користування терміном на два роки, тобто до сьомого вересня дві тисячі двадцять п`ятого року включно, транспортний засіб, зазначений у пункті 1.2 цього договору. Термін оренди може бути зменшений за погодженням сторін, за умови підписання договору про внесення змін та доповнень до цього договору оренди. 
Відповідно до пункту 1.2 договору предмет оренди є автомобіль марки VOLKSWAGEN CRAFTER, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , тип - спеціалізований вантажний фургон, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований ТСЦ 8048 від 06 вересня 2023 року, що належить орендодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8048 від 06 вересня 2023 року. Перша реєстрація зазначеного транспортного засобу: 29 червня 2013 року. Вказаний автомобіль передається в оренду в технічно справному стані, придатний для експлуатації його в межах України. Орендодавець стверджує, що зазначене майно, яке передається в оренду, вільне від прав третіх осіб; на момент укладення даного договору нікому іншому в оренду (найм) та/чи в позику не передано; як внесок до статутного капіталу не передано; не заставлено; в податковій заставі, в спорі та під забороною не перебуває; не чинитиме перешкод щодо користування ТЗ, а також заявляє, що прихованих недоліків, які відомі орендодавцю, та про які свідомо не був попереджений орендар, не має; обставини, які б перешкоджали вчиненню правочину, та які б замовчувалися орендодавцем, не існує.
Згідно пункту 1.4 договору цільове призначення предмета оренди: використання транспортного засобу для здійснення службових поїздок працівників орендаря, а також для вантажного перевезення дрібних речей - в робочі дні та робочий час орендаря. В інший час (неробочий час, святкові, вихідні та неробочі дні) користуватися автомобілем допускається за попереднім погодженням з орендодавцем. Орендна плата сторонами визначена у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 коп. щомісячно, що сплачується орендарем на підставі актів виконаних робіт за календарний місяць, за який здійснюється оплата, який підписується сторонами не пізніше 5 робочих днів після закінчення звітного місяця. Оплата за користування ТЗ здійснюється протягом 5 банківських днів після підписання акту виконаних робіт на поточний рахунок орендодавця.
Орендодавець зобов`язаний, зокрема, протягом одного робочого дня після набуття чинності цим договором передати орендарю за актом предмет оренди, визначений в п. 1.2, в належному технічному стані, який забезпечує його нормальну експлуатацію (підпункт 2.1.1 договору).
За умовами пункту 2.3 договору до обов`язків орендаря входить, зокрема, використовувати предмет оренди згідно умов, передбачених цим договором; своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату; підтримувати предмет оренди в технічно справному стані, за свій рахунок проводити його технічне обслуговування, ремонт (крім капітального) та нести витрати, пов`язані з його використанням; фінансувати усунення несправностей та поломок автомобіля; фінансувати придбання необхідних деталей до автомобіля та запасних частин; здійснювати заміну деталей та частин автомобіля; здійснювати за власний рахунок заправлення автомобіля ПММ у період використання транспортного засобу за даним договором; нести витрати, пов`язані з використанням транспортного засобу, в тому числі зі сплатою податків та інших платежів; після припинення дії цього договору повернути предмет оренди орендодавцю за актом в технічно справному стані на протязі трьох днів.
Пунктом 2.5 договору встановлено, що автомобіль має бути повернений орендодавцю по закінченню терміну оренди, вказаному в цьому договорі, в технічно справному стані з урахуванням нормального зносу, що виник у період експлуатації. Повернення автомобіля відбувається за актом. Одночасно з поверненням транспортного засобу, орендар повертає орендодавцю свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
Даний договір може бути розірвано в односторонньому порядку, за умови повідомлення про це іншої сторони за 15 календарних днів до моменту розірвання договору. Витрати, пов`язані з укладанням цього договору несе орендар. Усі зміни та доповнення до цього договору здійснюються згідно чинного законодавства. Сторони підтверджують, що нотаріус встановив дійсні наміри кожної із сторін до вчинення цього договору. Одночасно сторони стверджують, що у них не має заперечень щодо кожної з умов цього договору, та вони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожної із сторін, про що свідчать особисті підписи сторін на цьому правочині. Цей договір укладено в 2-х примірниках, по одному для кожної із сторін (пункт 4 договору).
На виконання умов договору, сторонами шляхом накладення 01.08.2025 року електронно цифрових підписів, було підписано акт приймання-передачі транспортного засобу від 07.09.2023 до договору оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв транспортний засіб VOLKSWAGEN марки (моделі) CRAFTER, шасі № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) серії НОМЕР_3 , видане ТСЦ 8048 від 06 вересня 2023 року.
Як зазначає позивач, у період з 07.09.2023 по 31.07.2025 за користування транспортним засобом (об`єктом оренди) за договором, орендарю була нарахована орендна плата у сумі 180000,00 грн, на підставі актів надання послуг №168 від 30.09.2023 на суму 10000,00 грн; №169 від 31.10.2023 на суму 10000,00 грн; №170 від 30.11.2023 на суму 10000,00 грн; №172 від 31.12.2023 на суму 10000,00 грн; №116 від 31.01.2024 на суму 10000,00 грн; №145 від 29.02.2024 на суму 10000,00 грн; №148 від 31.03.2024 на суму 10000,00 грн; №150 від 30.04.2024 на суму 10000,00 грн; №152 від 31.05.2024 на суму 10000,00 грн; №153 від 30.06.2024 на суму 10000,00 грн; №155 від 31.08.2024 на суму 10000,00 грн; №156 від 31.07.2024 на суму 10000,00 грн; №158 від 30.09.2024 на суму 10000,00 грн; №160 від 31.10.2024 на суму 10000,00 грн; №162 від 30.11.2024 на суму 10000,00 грн; №164 від 31.12.2024 на суму 10000,00 грн; №64 від 31.01.2025 на суму 10000,00 грн; №65 від 28.02.2025 на суму 10000,00 грн, які підписані сторонами без будь-яких зауважень та заперечень, шляхом накладення електронно цифрових підписів сторін у період з 10.02.2025 по 31.07.2025.
Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023.
Втім, відповідач свої зобов`язання щодо сплати вартості послуг з оренди виконав неналежним чином, у зв`язку з чим виник борг за отримані послуги з оренди в сумі 125000,00 грн, про що складено та підписано електронними підписами сторін акт звірки взаємних розрахунків за період з 07.09.2023 по 31.07.2025.
Оскільки відповідач орендну плату за користування транспортним засобом в сумі 125000,00 грн на користь позивача не сплатив, останній звернувся до суду з даним позовом.
Частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату.
Правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли (п.7.3, п.7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц).
Відповідно до частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
За загальним правилом господарський договір викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. При цьому допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, якщо закон не встановлює спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно частини 3 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Частиною 6 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Приписи статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначають, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.
З матеріалів справи вбачається, що договір оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 підписаний сторонами 30.07.2025 із використанням кваліфікованих електронних підписів, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.
Також судом встановлено, що і наявний в матеріалах справи акт прийому-передачі транспортного засобу від 07.09.2023 підписаний сторонами із використанням кваліфікованих електронних підписів 01.08.2025, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису.
Тобто, фактично договір оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 підписаний сторонами 30.07.2025, а акт прийому-передачі транспортного засобу від 07.09.2023 - 01.08.2025.
Разом з тим суд враховує правовий висновок, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, згідно із яким не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами (пункт 49 постанови).
Фактичне виконання сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного (п. 8.15 постанови Верховного Суду від 15.07.2022 у справі №921/184/21).
Судом встановлено, що за користування транспортним засобом (об`єктом оренди) за договором, орендарю була нарахована орендна плата у сумі 180000,00 грн, на підставі актів надання послуг №168 від 30.09.2023 на суму 10000,00 грн; №169 від 31.10.2023 на суму 10000,00 грн; №170 від 30.11.2023 на суму 10000,00 грн; №172 від 31.12.2023 на суму 10000,00 грн; №116 від 31.01.2024 на суму 10000,00 грн; №145 від 29.02.2024 на суму 10000,00 грн; №148 від 31.03.2024 на суму 10000,00 грн; №150 від 30.04.2024 на суму 10000,00 грн; №152 від 31.05.2024 на суму 10000,00 грн; №153 від 30.06.2024 на суму 10000,00 грн; №155 від 31.08.2024 на суму 10000,00 грн; №156 від 31.07.2024 на суму 10000,00 грн; №158 від 30.09.2024 на суму 10000,00 грн; №160 від 31.10.2024 на суму 10000,00 грн; №162 від 30.11.2024 на суму 10000,00 грн; №164 від 31.12.2024 на суму 10000,00 грн; №64 від 31.01.2025 на суму 10000,00 грн; №65 від 28.02.2025 на суму 10000,00 грн, які підписані сторонами без будь-яких зауважень та заперечень, шляхом накладення електронно цифрових підписів сторін у період з 10.02.2025 по 31.07.2025.
З наявної в матеріалах справи банківської виписки по рахунку позивача за період з 01.08.2023 по 31.07.2025, вбачається, що відповідач свої зобов`язання щодо сплати вартості послуг з оренди належним чином не виконав, у зв`язку з чим виник борг за оренду в сумі 125000,00 грн, про що також сторонами було складено та підписано електронними підписами сторін акт звірки взаємних розрахунків за період з 07.09.2023 по 31.07.2025.
При цьому, з аналізу платежів по банківській виписці по рахунку позивача за період з 01.08.2023 по 31.07.2025 вбачається, що здійснені відповідачем платежі у призначеннях містять посилання на виставлені позивачем рахунки на оплату, які, у свою чергу, стосувалися договору оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023.
Крім того, суд враховує, що згідно із наданих позивачем копій договору поставки товарів з використанням пластикових смарт-карток №СЦК-2839 від 21.07.2023, актів прийому-передачі, рахунків на оплату, рахунків-актів виконаних робіт, виданих ТОВ «Ніко Автоальянс», відповідач щонайменше у спірний період замовляв у ТОВ «Ніко Автоальянс» технічне обслуговування транспортного засобу автомобіля марки VOLKSWAGEN CRAFTER, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 .
В матеріалах справи наявне також і повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (форми №20-ОПП) від 11.09.2023, відповідно до якого відповідачем автомобіль марки VOLKSWAGEN CRAFTER, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 було внесено у відомість про його об`єкти оподаткування.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 року у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 року у справі №924/266/18.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Здійснивши аналіз долучених позивачем до матеріалів справи доказів, суд дійшов висновку, що сторони вчиняли взаємні дії на виконання умов договору №VC-1099 від 07.09.2023, зокрема, позивачем було надано послуги, що підтверджено актами приймання-передачі, підписаними сторонами з використанням КЕП, а відповідач здійснював фактичне користування транспортним засобом та здійснював часткову сплату оренди.
Суд виходить з того, що у зазначеному аспекті надані позивачем докази є належними, допустимими та більш вірогідними доказами здійснення господарської операції з оренди спірного транспортного засобу та його користуванням, ніж наведені відповідачем заперечення.
При цьому, доводи відповідача про недопустимість долучених позивачем копій договору поставки товарів з використанням пластикових смарт-карток №СЦК-2839 від 21.07.2023, актів прийому-передачі, рахунків на оплату, рахунків-актів виконаних робіт, виданих ТОВ «Ніко Автоальянс» та повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (форми №20-ОПП) від 11.09.2023, оскільки такі докази отриманні позивачем у спосіб, що не встановлений Законом, суд відхиляє.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, стаття 78 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Судом встановлено, що Папуша Валентин Валентинович є учасником ТОВ «Студія Проект Лтд».
Згідно статті 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» товариство зобов`язано зберігати такі документи: протокол зборів засновників товариства (рішення одноосібного засновника); статут товариства та зміни до статуту; протоколи загальних зборів учасників; документи товариства, що регулюють діяльність органів товариства, та зміни до них; положення про філії (представництва) товариства у разі їх створення (відкриття); протоколи засідань наглядової ради товариства та колегіального виконавчого органу товариства, накази і розпорядження виконавчого органу товариства; аудиторські висновки та результати надання інших аудиторських послуг; річну фінансову звітність; документи звітності, що подаються відповідним державним органам; документи, пов`язані з випуском емісійних цінних паперів; інші документи, передбачені законодавством, статутом товариства, рішеннями загальних зборів учасників, наглядової ради та виконавчого органу товариства; документи, що підтверджують права товариства на майно; документи бухгалтерського обліку. 
Товариство забезпечує кожному учаснику (його представнику) доступ до документів, визначених частиною першою цієї статті.
За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач будучи учасником ТОВ «Студія Проект Лтд» не був позбавлений права одержати доступ до документів товариства, в тому числі в порядку статті 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому твердження відповідача про отримання таких документів у спосіб, що не встановлений Законом є необґрунтованими. 
Водночас посилання відповідача на необхідність дотримання ч. 5 ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» для отримання долучених до справи позивачем документів, судом до уваги не приймаються, оскільки вказана норма не встановлює обов`язку та не є передумовою для отримання відповідним учасником товариства доступу до документів та зняття з них копій.
Зобов`язання в силу вимог статті 525 та частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у частині 7 статті 193 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин).
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди), а відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. (частина 1, 3 статті 760 Цивільного кодексу України).
Частинами 1 та 6 статті 283 Господарського кодексу України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, унормовано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з умов договору, предметом оренди є автомобіль марки VOLKSWAGEN CRAFTER, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , тип - спеціалізований вантажний фургон, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований ТСЦ 8048 від 06 вересня 2023 року.
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України).
Приписами частини 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положення пункту 1.4 договору визначає, що оплата за користування ТЗ здійснюється протягом 5 банківських днів після підписання акту виконаних робіт на поточний рахунок орендодавця.
Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, змісту пункту 1.4 договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орендних платежів за договором на момент розгляду справи настав.
Втім, як встановлено судом, відповідач у встановлені договором строки орендну плату в належному розмірі не здійснив. Доказів зворотного під час розгляду справи суду надано не було.
Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати орендних платежів за договором підтверджений наявними в матеріалах справи доказами і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 125000,00 грн.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заборгованість.
При цьому, доводи відповідача про те, що за договором оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 у товариства не виникло будь-яких зобов`язань перед позивачем, оскільки вчинений правочин не був посвідчений нотаріально, а відтак є нікчемним в силу Закону, як і доводи про те, що між сторонами внаслідок укладення спірного правочину не виникло господарських правовідносин, суд відхиляє, з огляду на наступне.
Статтею 799 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Як встановлено судом, договір оренди транспортного засобу №VC-1099 від 07.09.2023 було укладено між Фізичною особою-підприємцем Папушою Валентином Валентиновичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Студія Проект Лтд».
Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу, необхідно зазначити, що людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 Цивільного кодексу України).
За вимогами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).
Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц; від 24 квітня 2018 року у справі №303/5186/15-ц; від 15 травня 2019 року у справі №904/10132/17; від 21 вересня 2019 року у справі №922/4239/16; від 03 липня 2019 року у справі №916/1261/18; від 09 жовтня 2019 року у справі №209/1721/14-ц.
Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як фізична особа-підприємець.
При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження №14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі №522/7909/16-ц (провадження №14-150цс18)).
Водночас відповідно до статті 3 Господарського кодексу України господарською діяльністю є діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
У постанові від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19 (провадження №12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особи-підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.
Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №125/1216/20 для вирішення питання, чи підлягає договір найму (оренди) транспортного засобу, стороною якого є ФОП, нотаріальному посвідченню згідно із частиною другою статті 799 Цивільного кодексу України, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин (у цьому разі договірних відносин оренди транспортного засобу) та чи є такі відносини господарськими.
Необхідним є встановлення правового статусу фізичної особи у цих правовідносинах - чи діє вона у власних інтересах, чи як суб`єкт господарювання, який орендує транспортний засіб з метою його використання у своїй господарській діяльності.
Згідно із відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець.
Одним із видів економічної діяльності позивача є надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів (Код КВЕД 77.11).
Позивач у поданих до суду заявах по суті спору та поясненнях наголошував на тому, що в межах здійснення господарської діяльності уклав з відповідачем договір про надання в оренду транспортного засобу з метою отримання прибутку, про що свідчать оплати за оренду транспортного засобу здійснені на рахунок Фізичної особи - підприємця Папуші В.В.
Отже, діяльність з надання в оренду транспортного засобу передбачена серед видів економічної діяльності позивача і позивач отримував прибуток від здійснення такої діяльності, з чого слідує, що позивач у спірних правовідносинах діє саме як суб`єкт господарювання.
Відтак, доводи відповідача про нікчемність спірного правочину та про відсутність господарських правовідносин є безпідставними, оскільки сторони договору виступають як суб`єкти господарювання, а транспортний засіб використовувався у господарській діяльності відповідача, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами.
За встановлених обставин не можна вважати, що в цих договірних правовідносинах позивач діяв як фізична особа, а тому відсутні підстави для висновку про необхідність нотаріального посвідчення такого договору оренди відповідно до вимог частини 2 статті 799 Цивільного кодексу України.
Доводи відповідача про те, що підписання договору або інших документів здійснювалося не директором, а позивачем, який мав доступ до особистого ключа кваліфікованого електронного підпису (КЕП) ТОВ «Студія Проект Лтд», суд також відхиляє.
Згідно з частиною 2 статті 12 Закону України "Про електронні довірчі послуги", користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані, зокрема, забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа; невідкладно повідомляти надавача електронних довірчих послуг про підозру або факт компрометації особистого ключа.
Таким чином, відповідальність за зберігання та використання особистого ключа несе виключно його власник - в цьому випадку директор ТОВ "Студія Проект Лтд". Власник особистого ключа не має права передавати носій інформації з ключем третім особам та/або повідомляти їм пароль до ключа. Відповідальність за схоронність носіїв ключової інформації несе власник ключа.
Отже, на самого власника особистого ключа покладається обов`язок забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа, та повідомляти про його компрометацію для унеможливлення вчинення незаконних дій з використанням особистого ключа особи.
Крім того, підписання документів кваліфікованим електронним підписом директора має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису, що передбачено статтею 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги".
Відповідач у ході розгляду даного спору не надав переконливих доказів (будь-то заяви про втрату ключа, повідомлення до надавача електронних довірчих послуг про компрометацію ключа, звернення до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення або проведення службового розслідування), які б підтверджували факт несанкціонованого використання КЕП директора або підписання документів сторонньою особою, в тому числі позивачем. 
Окрім того, суд зазначає, що згідно із частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, а також яка є членом колегіального виконавчого органу юридичної особи, з моменту її вступу на посаду набуває обов`язків щодо такої юридичної особи, зокрема зобов`язана діяти виключно в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, у межах повноважень, наданих статутом юридичної особи і законодавством, і у спосіб, який, на її добросовісне переконання, сприятиме досягненню мети діяльності юридичної особи, у тому числі уникаючи конфлікту інтересів.
Положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.
Згідно з вимогами статті 92 Цивільного кодексу України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень (такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17).
В аспекті наведеного, передання кваліфікованого електронного підпису та паролю доступу іншій особі створює ризики зловживання, неправомірних дій, які можуть завдати шкоди юридичній особі, відтак будь-яке передання КЕП директором іншій особі є проявом недобросовісної поведінки та суперечить фідуціарним обов`язкам, які покладені на посадових осіб юридичної особи законодавством України.
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 2422,40 грн.
Так, позовну заяву подано в електронній формі з використанням системи «Електронний суд» у зв`язку з чим має бути застосований понижуючий коефіцієнт у розмірі 0,8, визначений частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, при цьому, позивач в частині надмірно сплаченого судового збору не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням про його повернення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22.
Керуючись статтями 13, 73-80, 129, 233, 236-238, 240, 242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія Проект Лтд» про стягнення 125000,00 грн задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія Проект Лтд» (04053, м. Київ, Кудрявський узвіз, буд. 4, кв. 26; ідентифікаційний код 45094832) на користь Фізичної особи-підприємця Папуши Валентина Валентиновича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) основний борг у розмірі 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.
3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.04.2026.

Суддя	Т.В. Васильченко