ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2026 р. 	Справа № 520/29721/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 (суддя Лук`яненко М.О.; м. Харків) по справі № 520/29721/25
за позовом ОСОБА_1 
до Державної установи "Олексіївська виправна колонія (№25)" 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Олексіївська виправна колонія (№25)" (надалі також - відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» (Харківська обл., м. Харків, вулиця Кюї Цезаря, 44, ЄДРПОУ 08564541) щодо невиплати ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 23 629,71 грн.;
- стягнути з Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» (Харківська обл., м. Харків, вулиця Кюї Цезаря, 44, ЄДРПОУ 08564541) на користь ОСОБА_1 (проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 23 629,71 грн. (двадцять три тисячі шістсот двадцять дев`ять гривень сімдесят одна копійка).
Ухвалою від 17.11.2025 позов було залишено без руху у зв`язку із наявним недоліком у вигляді звернення до адміністративного суду поза межами визначеного процесуальним законом строку, а саме - місячного строку звернення до суду, який підлягає застосуванню до звернення до суду із вимогою про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Способом усунення недоліків позову було указано подання заяви про поновлення строку звернення до суду з даним позовом із зазначенням обґрунтування поважності причин пропуску такого строку та наданням доказів на підтвердження поважності таких причин.
28.11.2025 до суду надійшла заява представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду із даним позовом.
В обґрунтування причин несвоєчасного звернення до суду заявник зазначив, що його фактична необізнаність про суму належної до виплати компенсації за належне до видачі речове майно та відсутність відмови у її виплаті, є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, а тому причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом є поважними. Також посилався на обставину, що строк звернення до суду слід обчислювати не раніше моменту отримання довідки № 3, наданій на його запит, і при цьому необхідно взяти до уваги зазначення в даній довідці лише орієнтовної суми. 
Ухвалою від 02 грудня 2025 року Харківський окружний адміністративний суд заяву про поновлення строку на звернення до суду - залишив без задоволення.
Позовну заяву - повернув позивачу.
Роз`яснив, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з порушенням встановленого ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячного строку, перебіг якого розпочався з дати звільнення позивача зі служби, при цьому позивач не навів поважних причин, які перешкоджали зверненню заявника до суду.
Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 р. скасувати та направити справу № 520/29721/25 до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається а те, що про суму нарахованої компенсації позивач дізнався на початку вересня 2025 року, коли отримав від відповідача копію довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна № 3 від 11.08.2025 р. (направлена на адресу представника позивача простим листом). Відповідно перебіг строку звернення до суду розпочався у позивача з вересня 2025 року, до суду з позовом ОСОБА_1 звернувся 10 листопада 2025 р. Позивач вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі помилково визначив строк звернення до суду в один календарний місяць. На переконання позивача, цей строк має становити три місяці коли особа дізналася, або мала дізнатися про порушення її права, відповідно до ст. 233 КЗпП України.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвалу суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Враховуючи обставини цієї справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав. 
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.
Разом з тим право на доступ до правосуддя в Україні не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання принципу — верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.
Згідно з пунктом 5 частини першої, частини другої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
За характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України обумовлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином у цій справі слід визначити правову природу такої компенсації, оскільки як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Відповідно до частини другої статті 23 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Частиною п`ятою статті 21 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” визначено, що особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.
Згідно з частиною п`ятою статті 23 Закону України “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби; норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі – Порядок № 578), за приписами пункту 2 якого речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань
Згідно з пунктом 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
При цьому відповідно до пункту 28 Порядку № 578 у разі звільнення особи рядового і начальницького складу із служби у запас Збройних Сил їй видається речовий атестат, копія якого додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення така особа буде прийнята на службу до Державної кримінально-виконавчої служби, до її речового забезпечення зараховуються раніше отримані предмети речового майна особистого користування, а строк носіння предметів продовжується на період від дня звільнення до дня прийняття на службу.
Разом з цим пунктом 23 Порядку № 578 передбачено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи “Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України”, державної установи “Центр пробації” відповідно до їх закупівельної вартості.
З наведеного висновується, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується після звільнення зі служби та на підставі заяви, а отже речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю.
Такі гарантії щодо забезпечення доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування) та інвентарним майном, яке є власністю установ та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням).
Подібний висновок міститься у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Враховуючи визначену правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Аналогічний правовий підхід до застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом у постановах, зокрема, від 23 червня 2022 року у справі № 540/2001/21, від 27 лютого 2023 року у справі № 560/8394/21, від 03 листопада 2025 року у справі № 260/1940/24. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги позивача, що у цій категорії справ строк звернення до суду визначається ч. 2 ст. 233 КЗпП України.
Отже, для правильного вирішення цього спору необхідно з`ясувати, з якою подією належить пов`язувати початок перебігу встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду з цим позовом.
Судом встановлено, що наказом №31/ОС-25 від 08.04.2025 позивач звільнений з посади начальника відділу охорони Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» та зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України.
Позивач звернувся до суду 11.11.2025 (через підсистему "Електронний суд" подано 10.11.2025) з позовом щодо стягнення з Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» на його користь грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 23 629,71 грн. При цьому позивач стверджував, що лише з останньої відповіді на звернення його адвоката від 31.07.2025 він отримав від відповідача інформацію про перелік неотриманих ним предметів речового забезпечення та розмір компенсації за належні до видачі предмети речового майна в сумі 23629,71 грн.
Як свідчать матеріали справи, на заяву ОСОБА_1 від 29.05.2025 щодо виплати грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна відповідач листом від 11.06.2025 № 22/4/9-73/25-Д-19 надав відповідь в якій повідомив, що заява ОСОБА_1 прийнята до виконання. Враховуючи нетривалий термін проходження служби в Державній установі «Олексіївська виправна колонія (№25)», проводиться розрахунок вартості компенсації за належні до отримання предмети речового майна з урахуванням даних речового атестату, який надійшов з попереднього місця служби ОСОБА_1 .. Після проведення відповідної перевірки (фахівцями організації вищого рівня), буде визначена сума належної ОСОБА_1 компенсації.
В подальшому, адвокат позивача Дроменко Л.В. звернулася до Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» із запитом від 31.07.2025 № 176 в якому просила: повідомити про результат розгляду заяви ОСОБА_1 від 29.05.2025 про виплату йому належної грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; повідомити нараховану та виплачену ОСОБА_1 компенсацію за речове майно за весь період служби та надати відповідну довідку; у разі, якщо грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не була виплачена ОСОБА_1 - надати обґрунтовані підстави такої відмови а також виплатити її.
На вказаний запит Державна установа «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» надала відповідь від 12.08.2025 № 22/4/9-5241/01-25 в якій повідомила, що на теперішній час розрахунок вартості грошової компенсації за невикористане речове майно ОСОБА_1 перебуває на перевірці фахівців організації вищого рівня. Орієнтовна сума компенсації вказана в довідці №3 про виплату грошової за належні до видачі предмети речового майна, кінцева сума буде визначена після перевірки.
До вказаної відповіді долучено довідку від 11.08.2025 № 3 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 в якій визначена сума компенсації в розмірі 23629,71 грн. 
Враховуючи, що в межах цього позову позивачем оскаржується бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті йому грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 23 629,71 грн, а не бездіяльність щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно саме у день звільнення, та позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму компенсації в розмірі, визначеному в довідці Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» № 3 від 11.08.2025, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом починається з дня отримання стороною позивача вказаної довідки та вважає, що суд першої інстанції помилково пов`язав початок перебігу строку звернення до суду з цим позовом з датою звільнення позивача зі служби. 
Разом з цим колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують дату вручення позивачу або його представнику листа Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» від 12.08.2025 № 22/4/9-5241/01-25 разом з довідкою № 3 від 11.08.2025. Водночас колегія суддів враховує, що в позовній заяві позивач зазначав про те, що про суму грошової компенсації він дізнався лише 12.08.2025, коли у відповідь на адвокатський запит було надано лист № 22/4/9/-5741/01-25 від 12.08.2025 та довідку ДУ «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» № 3 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. У заяві про поновлення строку звернення до суду з цим позовом та в апеляційній скарзі позивач стверджує, що вказаний лист та довідку № 3 представник позивача отримав на початку вересня 2025 року.
Отже, обставина отримання представником позивача довідки Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» № 3 від 11.08.2025 на початку вересня 2025 року визнається стороною позивача.
За таких обставин та враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи «Олексіївська виправна колонія (№25)» щодо стягнення компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 23 629,71 грн лише 10.11.2025, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач пропустив встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України місячний строк звернення до суду з цим позовом.
Разом з цим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування ч.1 ст.121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Однак, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Водночас у цьому питанні також необхідно зважати на надані позивачем докази, інші обставини та тривалість пропущеного строку.
Позивач будь-яких доказів на підтвердження неможливості своєчасного звернення до суду протягом визначеного процесуальним законом строку з даним позовом, доказів, що існували непереборні обставини, які перешкоджали позивачу звернутися до суду з даним позовом, до суду не надав та в заяві про усунення недоліків не зазначив.
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другої статті 123 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 123 згаданого Кодексу якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Оскільки позивач у заяві про поновлення строку поданої позовної заяви не навів будь-яких обставин і не надав відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість своєчасного звернення до суду з позовом після отримання довідки відповідача від 11.08.2025 № 3, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачеві.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, проте помилково визначив початок його перебігу, колегія суддів вважає, що мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції належить змінити, з урахуванням наведених вище висновків суду апеляційної інстанції.
В іншій частині ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази та надав їм належну оцінку.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення спірного питання. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 по справі № 520/29721/25 - змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.
В іншій частині ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 по справі № 520/29721/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Т.С. Перцова   Я.М. Макаренко