ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/4106/14 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Літвінішиної Інни Іванівни 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 (головуючий суддя Ярош А. І., судді Діброва Г. І., Таран С. В.) 
за скаргою фізичної особи-підприємця Плющакова Сергія Миколайовича
на постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження
у справі № 916/4106/14
за позовом Виробничо-комерційної приватної фірми «Вячеслава»
до фізичної особи-підприємця Плющакова Сергія Миколайовича,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Південнівська (Южненська) міська рада Одеської області, 
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, звільнення земельної ділянки та знесення самовільно побудованої споруди, 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі 
1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.04.2015 у справі №916/4106/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.07.2015, задоволено позов Виробничо-комерційної приватної фірми «Вячеслава» (далі - ВК ПФ «Вячеслава») до фізичної особи-підприємця Плющакова Сергія Миколайовича (далі - ФОП Плющаков С. М.), зобов`язано відповідача усунути позивачу перешкоди у праві постійного користування земельною ділянкою та звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу існуючого кафе-бару за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Хіміків, 27.
2. На примусове виконання судового рішення 28.07.2015 Господарським судом Одеської області видано відповідні накази.
3. В подальшому до місцевого господарського суду надійшла скарга ФОП Плющакова С. М., у якій він просив визнати неправомірною та скасувати постанову від 25.07.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Літвінішиною Інною Іванівною (далі - Літвінішина І. І.).
4. Обґрунтовуючи подану скаргу, відповідач зазначив, що 1) приватний виконавець відкрила виконавче провадження через 10 років з дати видачі виконавчого документа, що є порушенням частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»; 2) до виконання було прийнято не наказ, а виконавчий лист - виконавчий документ, видання якого не передбачено нормами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); 3) в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження, боржником зазначено фізичну особу - громадянина України Плющакова Сергія Миколайовича, проте відповідно до рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2015 у справі № 916/4106/14 боржником є ФОП Плющаков С. М.
5. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.08.2025 у справі №916/4106/14 у задоволенні скарги ФОП Плющакова С. М. на постанову від 25.07.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 було відмовлено.
6. Місцевий господарський суд дійшов висновку, що строк пред`явлення відповідного наказу до виконання порушено не було, оскільки він безперервно перебував на примусовому виконанні у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 з 29.07.2016 (дата відкриття виконавчого провадження) до 30.06.2025 (дата повернення виконавчого документа стягувачу), а отже строк його пред`явлення до виконання переривався.
7. Також суд першої інстанцій встановив, що при проведені реєстрації вхідної кореспонденції виконавчого документу приватним виконавцем у вкладці назва виконавчого документу помилково було обрано виконавчий лист замість наказ. Однак, задля виправлення цієї помилки приватним виконавцем прийнято постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних ВП № НОМЕР_1, якою внесено зміни в Автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме замість назва «виконавчий лист» зазначено назву «наказ». 
8. За висновками місцевого господарського суду описка у назві виконавчого документу не змінює суті рішення, яке підлягає примусовому виконанню, не створює перешкод при вчинені дій спрямованих на виконання рішення та не несе жодних правових наслідків для учасників виконавчого провадження.
9. Посилання скаржника на неправомірність зазначення в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження боржником фізичну особу Плющакова Сергія Миколайовича суд першої інстанції відхилив, ураховуючи, що в Автоматизованій системі виконавчого провадження виконавцем було обрано (вказано) тип боржника фізична особа-підприємець, що підтверджується інформаційною довідкою від 20.08.2025 № 96713.
10. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.08.2025 скасовано. Скаргу ФОП Плющакова С. М. на постанову від 25.07.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, винесену приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Літвінішиною І. І., задоволено. Зазначену постанову приватного виконавця визнано неправомірною та скасовано.
11. За висновками суду апеляційної інстанції матеріалами справи підтверджено, що на момент винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на майно, що є предметом спору, вже було накладено арешт ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.02.2025 у справі № 916/547/25, у зв`язку з чим виконавче провадження не могло бути відкрито до дати скасування цього арешту. 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга 
12. Не погодившись із ухваленою апеляційним господарським судом постановою, приватний виконавець Літвінішина І. І. звернулася до Верховного суду із касаційною скаргою, у якій просить її скасувати.
Узагальнені доводи касаційної скарги
13. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
14. У поданій касаційній скарзі приватний виконавець зазначає, що нею було прийнято правильне рішення про відкриття виконавчого провадження, оскільки у цьому разі підстави для повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, передбачені пунктом 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні, а суд апеляційної інстанції помилково виходив з протилежного.
15. Крім того, за твердженнями скаржника, апеляційний господарський суд неправильно застосував пункт 9 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та ототожнив повернення виконавчого документа без прийняття до виконання з випадками, коли виконавчий документ не підлягає виконанню.
16. Також у касаційній скарзі приватний виконавець звертає увагу Верховного Суд на наявність ухвали Господарського суду Одеської області від 19.02.2025 у справі № 916/547/25, якою накладено арешт на спірне майно, та наголошує, що вона не є перешкодою для відкриття відповідного виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій.
Позиція інших учасників справи та розгляд заявлених клопотань
17.  У межах встановленого Верховним Судом строку ВК ПФ «Вячеслава» та ФОП Плющаков С. М. подали відзиви на касаційну скаргу приватного виконавця. 
18. ВК ПФ «Вячеслава» у поданому відзиві просить постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 скасувати, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.08.2025 залишити в силі.
19. При цьому з окремою касаційною скаргою ВК ПФ «Вячеслава» до Верховного Суд не звернулось, а поданий нею відзив за своїм змістом є саме касаційною скаргою, проте поданою з порушенням вимог статей 288, 290 ГПК України, що виключає її прийняття Верховним Судом. Водночас Верховний Суд вбачає за можливе урахувати наведені ВК ПФ «Вячеслава» доводи, як доводи своєчасно поданого відзиву на касаційну скаргу.
20. Натомість ФОП Плющаков С. М. у своєму відзиві наголошує на законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови і просить закрити касаційне провадження, позаяк вважає, що приватний виконавець не є суб`єктом, який може оскаржувати відповідне судове рішення.
21. Зазначене клопотання відповідача Верховний Суд відхиляє, оскільки зі змісту частини першої статті 342 ГПК України вбачається, що скарга на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця розглядається за участю стягувача, боржника та приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якого оскаржується. Тож у такому випадку приватний виконавець залучається до участі у справі і може оскаржувати судові рішення, ухвалені за результатами розгляду відповідної скарги. Водночас це підтверджується і тим, що Верховним Судом неодноразово здійснювалось касаційне провадження у судових справах за касаційними скаргами як державних, так і приватних, виконавців (наприклад, постанови від 08.07.2022 у справі № 908/308/24, від 09.08.2023 у справі № 914/1789/19 та інші). 
22. Крім того, у поданому відзиві ФОП Плющаков С. М. стверджує, що ухвалене у справі № 916/4106/14 рішення вже виконано, на даний момент у стягувача (ВК ПФ «Вячеслава») відсутнє право постійного користування чи оренди на відповідну земельну ділянку, натомість розгляд справи № 916/547/25 не завершений, оскільки він оскаржує ухвалені у ній судові рішення, внаслідок чого накладений ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.02.2025 арешт у зазначеній справі є чинним.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
23. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 300 ГПК України).
24. Дослідивши вимоги та доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Літвінішиної І. І. підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
25. Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України). Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини третьої статті 2 ГПК України.
26. За змістом статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
27. Сформована та усталена позиція Європейського суду з прав людини щодо виконання судових рішень полягає у тому, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
28. У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07.06.2005, заява № 71186/01) Європейський суд з прав людини зазначив, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
29. Установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів (постанови Верховним Судом від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та від 25.09.2020 у справі № 924/315/17).
30. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».
31. За змістом статті 1 названого Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
32. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
33. Відповідно ж до статті 3391 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
34. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
35. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
36. Зазначене унормовано у частинах другій, третій статті 343 ГПК України.
37. У справі, що переглядається, предметом дослідження судів, стало рішення приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Літвінішиною І. І. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 (постанова від 25.07.2025).
38. Підставами оскарження відповідної постанови приватного виконавця ФОП Плющаков С. М. у поданій до суду першої інстанції скарзі визначив:
- закінчення строку пред`явлення виданого у 2015 році виконавчого документа до виконання;
- прийняття до виконання виконавчого документа, видача якого не передбачена нормами ГПК України (виконавчого листа, а не наказу);
- зазначення боржником у відповідному виконавчому провадженні фізичну особу Плющакова Сергія Миколайовича замість ФОП Плющакова С. М.
39. Всі ці доводи були досліджені, оцінені та обґрунтовано відхилені місцевим господарським судом з мотивів, наведених у пунктах 6-9 цієї постанови.
40. Водночас пояснення ФОП Плющакова С. М., у яких згадується про ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.02.2025 у справі № 916/547/25, не могли бути прийняті та ураховані судом першої інстанції, зважаючи на спосіб їх подання (подання процесуальних та інших документів, вчинення інших процесуальних дій в електронній формі за наявності Електронного кабінету має здійснюватися тільки через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему).
41. Отже, Господарський суд Одеської області розглянув скаргу відповідача (боржника) на дії приватного виконавця у межах визначених ним підстав оскарження постанови від 25.07.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та доводів, наведених на їх обґрунтування.
42. Натомість суд апеляційної інстанції, погодившись із викладеними місцевим господарським судом мотивами відхилення наведених у скарзі ФОП Плющакова С. М. підстав оскарження постанови приватного виконавця, цю скаргу задовольнив, виходячи виключно з того, що на момент винесення приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Літвінішиною І. І. постанови про відкриття виконавчого провадження за наказом, виданим на виконання рішення у справі № 916/4106/14, щодо спірного майна був чинним арешт, накладений ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.02.2025 у справі № 916/547/25, у зв`язку з чим виконавче провадження не могло бути відкрито до дати його скасування.
43. Тобто висновки суду апеляційної інстанції щодо задоволення скарги ФОП Плющакова С. М. ґрунтуються на дослідженні та оцінці обставин, які не були предметом розгляду у місцевому господарському суді, оскільки не входили до визначених скаржником підстав заявлення відповідної скарги на дії приватного виконавця.
44. Верховний Суд не може погодитись із викладеним та у цьому контексті вбачає за необхідне зазначити таке.
45. Одними з основних засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність та змагальність сторін (частина третя статті 2 ГПК України).
46. Як зазначено у статті 13 названого Кодексу, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
47. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
48. За змістом статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
49. Отже, принципи диспозитивності та змагальності сторін, що діють у господарському судочинстві, покладають на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. 
50. Формування змісту й обсягу своїх вимог є диспозитивним правом учасника судового процесу, кожен з яких сам визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави звернення до суду. 
51. Тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів.
52. Суд не може вийти за межі заявлених йому вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет поданої йому заяви (позову, клопотання, скарги).
53. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 602/1455/20 та від 07.10.2025 у справі № 924/219/25.
54. Крім того, схожі за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02.02.2026 у справі № 921/47/25, і вони підлягають урахуванню у цій справі, що свідчать про наявність підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги в силу вимог частини четвертої статті 300 ГПК України.
55. У супереч наведеним висновкам у цьому разі суд апеляційної інстанції розглянув скаргу відповідача (боржника) на дії приватного виконавця з урахуванням нової підстави їх оскарження, незважаючи на те, що така підстава не була визначена ним підставою та скасування постанови від 25.07.2025 про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 у поданій до місцевого господарського суду скарзі і (відповідно) не була предметом розгляду у суді першої інстанції. 
56. Відтак оскаржувану постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 ухвалено з порушенням принципів диспозитивності та змагальності сторін, у зв`язку з чим вона не відповідає вимогам статті 236 ГПК України.
57. Водночас, оскільки за встановлених місцевим господарським судом фактичних обставин, які було досліджено та оцінено в межах доводів та вимог поданої ФОП Плющаковим С. М. скарги, порушень приватним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження виявлено не було, постановлена ним ухвала про відмову у задоволенні скарги відповідача (боржника) є законною та обґрунтованою.
58. До того ж, з огляду на норми частини другої статті 300 ГПК України, тобто межі розгляду справи судом касаційної інстанції, такі обставини не можуть бути повторно досліджені чи переоцінені Верховним Судом.
59. Ураховуючи все викладене, Верховний Суд вбачає, що оскаржувана постанова ухвалена судом апеляційної інстанції із порушенням норм процесуального права, а саме таких основних засад господарського судочинства, як диспозитивність та змагальність сторін.
60. При цьому, зважаючи на невідповідність висновків апеляційного господарського суду вищенаведеним правовим позиціям суду касаційної інстанції, які мають бути ураховані у тому числі з огляду на норми частини четвертої статті 300 ГПК України, Верховний Суд не аналізує та не оцінює інші доводи касаційної скарги.
61. Разом з тим у цьому контексті Верховний Суд ураховує доводи наведені у відзиві ВК ПФ «Вячеслава» у тій мірі, що узгоджується із викладеним у цій постанові.
62. Стосовно ж викладених у відзиві відповідача (боржника) доводів, про які йдеться у пункті 22 цієї постанови, Верховний Суд вбачає за необхідне зауважити, що у цьому випадку не вирішується питання про можливість чи неможливість виконання, виданого у справі № 916/4106/14 наказу, як і питання про належність стягувача за ним чи необхідність його заміни. Водночас обставин того, що раніше виконавче провадження за цим наказом було завершено, у зв`язку із його виконанням, судами попередніх інстанцій (з огляду на зміст ухвалених ними судових рішень) встановлено не було.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
63. Верховний Суд вважає за можливе розглянути касаційну скаргу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
64. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
65. Статтею 312 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
66. Позаяк оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції, на відміну від ухвали суду першої інстанції, прийнята з порушенням норм процесуального права, Верховний Суд вбачає, що постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 слід скасувати, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.08.2025 залишити в силі.
Розподіл судових витрат
67. Судовий збір за подання касаційної скарги у цьому разі не сплачується, а отже і не розподіляється Верховним Судом за результатами її розгляду.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Літвінішиної Інни Іванівни задовольнити.
2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 у справі № 916/4106/14 скасувати, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.08.2025 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил