Справа № 309/4804/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 лютого 2026 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.
суддів Кожух О.А., Джуга С.Д.
з участю секретаря Ормош О.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2025 року, у справі №309/4804/24 (Головуючий: Орос Я.В.), -

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, мотивуючи тим, що 5 липня 1997 року між, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.07.1997 р., виданого відділом ЗАГС - у Вишківській селищній раді.
Після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє дівоче прізвище ОСОБА_5 , на прізвище чоловіка - ОСОБА_6 .
У 2013 році вони переїхали на постійне місце проживання до її батька ОСОБА_7 , який на той час проживав в м. Кішварда - та придбали там квартиру в кредит, прийнявши рішення що залишається проживати в Угорщині.
Крім того, в 2017 році її батько, ОСОБА_7 , звернувся до приватного нотаріуса Хустського нотаріального округу Ляшко В. О., з метою «переписати на неї, ОСОБА_3 » житловий будинок, з підвальними приміщеннями, житловою площею 58,4 кв.м., загальною площею 84,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,1000 га., кадастровий номер 2125355300:01:002:0006, що належали йому та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте, через недосконале знання української мови, її батько не зміг правильно пояснити свої наміри, а саме те, що хотів подарувати їй житловий будинок, а нотаріус в свою чергу не повною мірою зрозумів бажання її батька.
29 вересня 2017 року між батьком та нею було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку (зареєстрований в реєстрі за № 2198) та Договір купівлі-продажу земельної ділянки (зареєстрований в реєстрі за № 2199), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , де її батько ОСОБА_7 - продавець та вона, ОСОБА_1 - покупець.
Фактично цей будинок був подарований батьком і звичайно, нею не було передано жодних коштів: ні власних, ні зі спільного з чоловіком бюджету. У цей будинок вона з дітьми приїжджала щорічно на літні та зимові канікули. 
ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Проживаючи в шлюбі зі чоловіком в них дедалі частіше почали виникати суперечки, які переростали у сварки і вирішили припинити подружнє життя та в 2019 році подали на розлучення.
Рішенням суду від 29.11.2019, в місті Кішварда, Угорщина - шлюб між ними було розірвано.
Після розлучення у їх спільній власності залишилася квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка була придбана в кредит та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
07.05.2024 року між позивачкою та її колишнім чоловіком, ОСОБА_8 , було укладено Договір про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням про розірвання шлюбу та даним договором сторони фактично припинили подружні відносини та вирішені всі питання щодо поділу «спільного майна подружжя».
Позивачка з дітьми проживає в Угорщині, у квартирі, яка була поділена між ними даним договором та в Україну повертатися не планує, а тому має намір продати будинок, «подарований» їй батьком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на умови Договору ст. ст..65, 68 СК України без письмової згоди колишнього чоловіка, вона не може укласти Договір купівлі – продажу на житловий будинок та продати його. Після розірвання шлюбу вони припинили спілкування і позивачка не знає його точного місця проживання.
Враховуючи вищезазначені обставини позивачка просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.09.2017 р.
Рішенням Хустського районного суду від 05 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у позові відсутні, так як рішенням про розірвання шлюбу та Договору про поділ спільного майна подружжя сторони фактично припинили подружні відносини та вирішені всі питання щодо поділу спільного майна подружжя. Оскільки, її батько довгий час проживав в Угорщині – не приїздив в Україну за станом здоров`я, основна його мета була в тому, щоб вона була власником будинку у Вишкові, в якому народилась і виросла. Як тільки була можливість батьку приїхати в Україну, він звернувся до нотаріуса з запитом – «переписати будинок та земельну ділянку» на неї, його єдину доньку ОСОБА_1 , не воло діючись в правових аспектах українського законодавства. Вищезазначений Договір був складений відповідно до угорського законодавства, юрист, який його склав не посилався на норми ст..ст. 60-65 СК України та ст.. 368 ЦК України і таких договір не може бути взятий до уваги нотаріусами на території України, але відповідно до ч 1 ст. 16 Договору між Україною та Угорською Республікою про правову допомогу в цивільних справах повинен враховуватись зазначений договір в судових справах.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Від ОСОБА_1 на адресу Закарпатського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без її участі і неявка позивачки не перешкоджає розгляду справи у її відсутності відповідно до ч 2 ст. 372 ЦПК України.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 липня 1997 року , який розірвано на підставі рішення суду м. Кішварда Угорщина 13.З.20.710/2019.
За час перебування сторін у шлюбі між батьком позивача ОСОБА_9 та позивачем ОСОБА_1 29 вересня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га., кадастровий номер 2125355300:01:002:0006, що належали йому та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, у договорі купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки від 29 вересня 2017 року укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Ляшко В.О., сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатним, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Чоловік Покупця – ОСОБА_10 надав свою згоду на розпорядження спільними коштами подружжя для придбання житлового будинку, що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчено адвокатом др.. Турі Лайош Пейтер м. Кішварда, Угорщина від 13.06.2017 року.
Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.
Сторони у договорі купівлі – продажу свідчать, що у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосується купівлі – продажу житлового будинку.
Будь – які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Зі змісту укладеного договору купівлі – продажу вбачається, що чоловік покупця ОСОБА_11 – Цейбей Оттіла надав свою згоду на розпорядження спільними коштами подружжя для придбання житлового будинку, що підтверджується заявою справжністю підпису на якій засвідчено адвокатом др.. Турі Лайош Пейтері в м. Кішварді Угорщина від 13.06.2017 р. і договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому і відповідно до ст..ст. 60-65 СК України є майном, набутим подружжям за час шлюбу.
Разом з тим, як на підставі для визнання за нею права особистої приватної власності на майно, яке було придбане під час шлюбу позивачка зазначила, що через недосконале знання української мови, батько позивачки не зміг правильно пояснити свої наміри, а саме те, що хотів подарувати позивачу, а не продавати житловий будинок, а нотаріус у свою чергу не повною мірою зрозуміла чого хотів батько, судова колегія до уваги не приймає, оскільки позивачка є стороною укладеного договору купівлі – продажу, погодила всі істотні умови договору та не заперечувалося його укладення.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, із посиланням на докази, оцінка яких відображена у рішенні суду обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених вимог.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374,375,381-384 ЦПК України, судова колегія 

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.  
Рішення Хустського районного суду від 05 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 лютого 2026 року.

Головуючий: (підпис)
Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ