ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/7177/25
11 березня 2026 року	м.Тернопіль	
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Тернопільського окружного адміністративного суду через представника адвоката Гавдяк Ірину Богданівну надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023 рік у кількості 16 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023 рік у кількості 16 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.02.2023 його звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «а» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а з 01.03.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №65 від 01.03.2023 ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік та 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік. 
Позивач вважає, що відповідачем невірно нараховано та виплачено грошову компенсацію за щорічну основну відпустку за 2023 рік, оскільки відправною точною для відліку права на відпустку є дата прийняття працівника на роботу, у даному випадку 03.07.2020, що узгоджується з положеннями частини першої статті 6 Закону України «Про відпустки». Враховуючи зазначене позивач вважає, що кількість невикористаних днів щорічної основної відпустки складе 21 день. 
На думку позивача, відповідач помилково провів розрахунок за 2 повних місяці служби (січень 2023 та лютий 2023), відповідно порахувавши кількість повних місяців та нарахувавши компенсацію лише за п`ять днів невикористаної відпустки. 
Оскільки на звернення позивача щодо нарахування та виплати компенсації за додаткові 16 днів невикористаної щорічної відпустки відповідач відповів відмовою, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. 
Одночасно з позовною заявою представником позивача подано до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке обґрунтовано тим, що встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що в даному випадку відбулось шляхом отримання відповіді на адвокатський запит із карткою особового рахунку військовослужблвця 16 та 21 листопада 2025 року відповідно. З огляду на викладене представник позивача просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та поновити такий строк.
Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено відповідачу строк подання відзиву на позовну заяву. Зобов`язано відповідача надати суду разом із поданням відзиву докази, що стосуються предмету спору, у тому числі щодо дати вручення позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні.
У вказаній ухвалі суд зазначив, що оскільки матеріали справи не містять іншої, ніж зазначеної представником позивача інформації щодо отримання ним письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні (16.11.2025), а позовна заява подана 18.12.2025, тобто у визначений частиною 2 статті 233 КЗпП України строк, тому питання про поновлення такого строку не потребує вирішення судом.
Разом з тим суд звернув увагу, що питання дотримання позивачем строку звернення до суду може бути повторно вирішено судом після відкриття провадження у справі, за наслідками дослідження наданих відповідачем доказів щодо дати отримання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні.
06.01.2026 до суду надійшла заява Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.
Ухвалою суду від 02.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду та визнання судом неповажними причин, зазначених у заяві про його поновлення. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання (надіслання) до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, у якій вказати інші поважні причини пропуску цього строку, ніж зазначені у первинно поданій заяві, зокрема навести обставини, які об`єктивно перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до суду, та надати відповідні докази на їх підтвердження.
09.02.2026 позивачем через представника адвоката Гавдяк Ірину Богданівну подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з даним позовом як такого, що пропущений з поважних причин. 
Ухвалою суду від 17.02.2026 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом, продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи
У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 07.01.2026, Військова частина НОМЕР_1 вимоги позивача не визнає та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що згідно наказу начальника регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 22.08.2022 №95-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.10.2022 за №112 майора ОСОБА_1 призначено на посаду офіцера резерву 1 взводу резерву роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 . Відповідно наказу начальника регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.02.2023 №18-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2023 за №65 позивача звільнено з військової служби у відставку на підставі пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби здійснюється згідно Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018.
Згідно пункту 3 розділу розділ XXXI вказаного Порядку іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
При цьому, грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня.
Оскільки позивач прослужив у 2023 році два повних місяці, тому відповідач вважає, що ним правильно нараховано та виплачено компенсацію невикористаної відпустки за два 2 повних місяці служби (січень 2023 та лютий 2023 року), тобто за 5 календарні дні за 2023 рік.
Інших заяв, в тому числі по суті справи, на адресу суду не надходило.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №112 від 04.10.2022 майора ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 22.08.2022 №95-РС на посаду офіцера резерву 1 взводу резерву роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 , який прибув з військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 04.10.2022. (а.с.30 зворот)
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №65 від 01.03.2023 майора ОСОБА_1 , з урахуванням його зміни наказом командира військової частини НОМЕР_1 №122 від 01.05.2024, офіцера резерву взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом начальника регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 27.02.2023 №18, звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «а» (за віком – у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 01.03.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. (а.с.9,10)
Цим же наказом визначено, що основну відпустку за 2022, 2023 рік ОСОБА_1 не використав, у зв`язку з чим відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вирішено виплатити грошову компенсацію за 30 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік. 
На адвокатський запит представника позивача адвоката Гавдяк Ірини Богданівни, Військова частина НОМЕР_3 повідомила, що при звільненні 01.03.2023 з Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 посадові особи керувались пунктом 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (зі змінами). У зв`язку з чим повідомлено, що ОСОБА_1 виплачена компенсація за невикористані дні відпустки у повному розмірі за 2023 рік. 
Вважаючи, що відповідачем невірно обчислено кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Частиною першою статті 6 Закону №504/96-ВР передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їхнього соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За правилами пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано. (абзац перший пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-XII)
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. (абзац другий пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-XII)
Відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (абзац 1)
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. (абзац 2)
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. (абзац 3)
У разі звільнення військовослужбовця до закінчення календарного року, за який він уже використав щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі або у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, на підставі наказу командира (начальника) військового з`єднання чи частини, керівника органу військового управління, вищого військового навчального закладу, установи та організації провадиться відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця. (абзац 4)
Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам. (далі – Порядок №260 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. 
При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.
Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня. 
Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.
Отже, наведеними правовими нормами врегульовано питання щодо реалізації військовослужбовцями права на відпустку, її тривалість, порядок та підстави надання, оплати відпустки та компенсації невикористаної частини відпустки. 
Як слідує зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи порушення права ОСОБА_1 його представник адвокат Гавдяк І.Б. стверджує, що відповідачем невірно обчислено кількість днів основної щорічної відпустки за 2023 рік, на яку має право позивач. 
Так, за твердженням представника позивача, відправною точкою для відліку права на щорічну відпустку є дата прийняття ОСОБА_1 на військову службу, а саме 03.07.2020. В обґрунтування своєї позиції адвокат посилається на положення частини першої статті 6 Закону України «Про відпустки». 
Суд критично оцінює вказаний довід сторони позивача, оскільки, як зазначено вище, спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців, у тому числі реалізації їх права на відпустку, є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України (другий сенат) від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Підсумовуючи наведене вище у сукупності суд зазначає, що відповідно до принципу правової визначеності та ієрархії нормативно-правових актів, спірні правовідносини у сфері соціального захисту прав військовослужбовців, у тому числі реалізації права на відпустку, регулюються саме спеціальним законодавчим актом - Законом №2011-ХІІ. Цей Закон, як спеціальний нормативно-правовий акт, має пріоритет у застосуванні над загальними законодавчими нормами, зокрема Законом України «Про відпустки».
Враховуючи, що положеннями статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено надання військовослужбовцям основної щорічної відпустки протягом календарного року, тому слід вважати, що періоди, за які військовослужбовець набуває право на основну щорічну відпустку, обчислюються календарними роками.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про необґрунтованість твердження представника позивача щодо обчислення права ОСОБА_1 на відпустку за 2023 рік виходячи з періоду його служби з 03.07.2022 по дату звільнення зі служби 01.03.2023, оскільки згідно наведених вище положень статті 10-1 Закону №2011-ХІІ право військовослужбовця на щорічну основну відпустку обумовлено настанням нового календарного року.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2023 №65 (по стройовій частині), картки особового рахунку військовослужбовця та грошового атестата на ОСОБА_1 , останньому при звільненні зі служби виплачено компенсацію за п`ять днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік. (а.с.11,13,24)
Відповідач, обґрунтовуючи у відзиві на позовну заяву розрахунок кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, які підлягають компенсації, зазначив, що позивач у 2023 році відслужив повні два календарні місяці, а тому з урахуванням пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 ОСОБА_1 , який має вислугу менше 10 років, здійснено обчислення кількості днів відпустки з урахуванням коефіцієнту 2,5 (2 місяці * 2,5), що склало п`ять днів. 
Проте, такий підхід до обчислення кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, на грошову компенсацію яких має право позивач, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. 
За текстом пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ умови/правила надання відпусток військовослужбовцям, які звільняються зі служби (тут і далі за текстом цього рішення - крім військовослужбовців строкової служби) законодавець розрізнив за юридичними підставами звільнення.
Відповідно до згаданої норми, звільнення з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів передбачає надання щорічної основної відпустки та додаткової відпустки в рік звільнення на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті (тобто сповна).
За пунктом 1 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ тривалість щорічної основної відпустки військовослужбовців становить 30 календарних днів і збільшується щоп`ять років вислуги в календарному обчисленні на п`ять днів. Максимальна тривалість щорічної основної відпустки таким чином становить 45 календарних днів і на неї мають право військовослужбовці, чия вислуга - понад 20 років.
У разі звільнення військовослужбовців з інших підстав, крім тих чотирьох, які зазначено вище (за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів), тривалість щорічної основної відпустки (яка за загальним правилом має надаватися протягом календарного року) - у році звільнення - залежить від кількості повних місяців служби у році звільнення і має надаватися з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до згаданого пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ.
Грошове забезпечення за період наданої відпустки або грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної і додаткової відпусток - виплата яких тут пов`язується зі звільненням військовослужбовців з військової служби - залежить від підстав звільнення з військової служби, відповідно й від умов (правил) надання їм відпустки, які визначені Законом № 2011-ХІІ (абзаци перший, другий пункту 14 статті 10-1 цього Закону). Опосередковано до такого висновку наштовхують також положення абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, які передбачають відрахування із грошового забезпечення за дні відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця (за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів ).
Отже, при звільненні з військової служби з таких підстав, як за віком, за станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів військовослужбовцю - у році звільнення - надається можливість піти у відпустку повної тривалості, на яку він має право відповідно до пункту 1, а також пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, або отримати замість них грошову компенсацію, у тому числі за невикористані дні відпусток за минулі періоди.
Інакша ситуація з тими військовослужбовцями, які звільняються з інших підстав, аніж згадані чотири. Їм - у році звільнення - дається можливість піти у щорічну основну відпустку, але тривалість цієї відпустки, по суті, буде пропорційна часу військової служби у році звільнення. Алгоритм визначення цієї пропорції написано вище (абзац перший пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
Такі висновки відображено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі №420/2803/21 та підтримано у постанові Верховного Суду від 22.05.2025 у справі №240/4156/24.
Таким чином, у разі звільнення з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів військовослужбовцям у році звільнення надаються щорічні основні відпустки в обсязі, незалежно від кількості повних місяців служби у цьому році. Натомість, у разі звільнення з інших підстав, військовослужбовці мають право на щорічну основну відпустку в обсязі, пропорційному кількості повних місяців служби в році звільнення.
Як встановлено судом, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №65 від 01.03.2023 (по стройовій частині), з урахуванням його зміни наказом командира військової частини НОМЕР_1 №122 від 01.05.2024 (по стройовій частині), майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «а» (за віком – у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби за віком, тому з урахуванням наведеного вище правового регулювання у 2023 році (році звільнення) він набув право на щорічну основну відпустку в обсязі 30 календарних днів, незалежно від кількості повних місяців служби у цьому році.
Оскільки згідно інформації, зазначеній у наказі командира військової частини НОМЕР_1 №65 від 01.03.2023 (по стройовій частині), з урахуванням його зміни наказом командира військової частини НОМЕР_1 №122 від 01.05.2024 (по стройовій частині), ОСОБА_1 у 2023 році основну щорічну відпустку не використав, а при його звільненні відповідачем компенсовано лише п`ять днів з тридцяти основної щорічної відпустки, право на яку мав позивач, тому його право на компенсацію ще двадцяти п`яти днів невикористаної основної щорічної відпустки за 2023 рік є порушеним.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 4 статті 245 КАС України передбачає, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У разі, якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Верховний Суд у постановах від 23.12.2021 у справі №480/4737/19, від 08.02.2022 у справі №160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення щорічної основної відпустки ОСОБА_1 за 2023 рік з порушенням вимог статті 10-1 Закону №2011-ХІІ та пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023 рік у кількості двадцяти п`яти календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому розподіл понесених судових витрат по сплаті судового збору відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення щорічної основної відпустки ОСОБА_1 за 2023 рік з порушенням вимог статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023 рік у кількості двадцяти п`яти календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 11 березня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 код РНОКПП НОМЕР_4 ); 
відповідач:
- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ). 
Головуючий суддя Мірінович У.А.