Справа № 161/17552/25 	Головуючий у 1 інстанції: Антіпова Т. А. 	
Провадження № 22-ц/802/240/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Киці С. І., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – Вінцюк Ю. Б.,
представника відповідача – Негодюка Т. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 16 березня 2025 року в. о. начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_1 )) лейтенантом ОСОБА_2 щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 246941 
Того ж дня, 16 березня 2025 року щодо нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 100287, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн.
Позивач зазначав, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2025 року у справі № 161/5764/25 визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення № 100287 від 16 березня 2025 року, якою на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо нього про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 202 КУпАП, закрито. Рішення суду набрало законної сили та підтверджує незаконність дій відповідача. Зазначеним рішенням суду встановлені обставини, які свідчать про упереджене ставлення посадової особи до нього, про надуманість правопорушення, у зв`язку із чим матеріали про адміністративне правопорушення були складені неправильно, а інкриміноване йому правопорушення не підтверджувалося жодними доказами.
Позивач вважає, що вищезгадана постанова є такою, що прийнята уповноваженою посадовою особою з очевидним неналежним виконанням службових обов`язків, внаслідок чого йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягала в понесених стражданнях, викликаних свавільним нехтуванням його правами неправомірними діями вказаної особи, у зв`язку із чим він був вимушений доводити свою невинуватість, відчував несправедливість, витрачав зусилля, направлені на захист своїх прав. Зокрема, він приймав участь у судових засіданнях та звертався за професійною правничою допомогою. Вказане свавілля змусило його нервувати, створило емоційну напругу та дискомфорт. Розмір завданої моральної шкоди оцінює в 100 000 грн, який вважає обґрунтованим, розумним і справедливим.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) на свою користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, шляхом списання уповноваженим на це казначейством грошових коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) Сутін Д. А., покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. 
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач в порушення норм процесуального права не надав жодних доказів (медичні довідки, виписки, квитанції, тощо), які б підтверджували настання у нього моральних чи фізичних страждань та наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і моральним стражданнями. Позивач не довів факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. При цьому рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2025 року у справі № 161/5764/25, яким складену щодо позивача постанову про накладення адміністративного стягнення визнано протиправною та скасовано, не може бути єдиною та безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є зокрема, шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Позивач не довів належними доказами наявність усіх елементів складу правопорушення, зокрема шкоди та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою відповідача. Крім того, скаржник не погоджується із розміром стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 грн, мотивуючи це тим, що позивачем належними та допустимими доказами ці витрати не доведені, а розмір заявленої суми є неспівмірним з обставинами та складністю справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі. Так, судом було встановлено вимушену зміну звичного ритму життя позивача, необхідність доводити свою невинуватість в судових органах, що неминуче потягнуло за собою погіршення емоційного стану та настрою. Позивачем доведено факт неправомірних дій посадових осіб прикордонної служби, заподіяння йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями посадової особи та настанням шкоди.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 березня 2025 року в. о. начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_4 щодо позивача ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 246941 за фактом вчинення останнім правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП (а.с.5).
Того ж дня, 16 березня 2025 року щодо ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 100287, якою його визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 202 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн (а.с.6).
Зі змісту постанови вбачається, що 16 березня 2025 року о 12 год. 50 хв. було виявлено гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який порушив режим у пункті пропуску, а саме: рухаючись на напрямку «виїзд» в пункті пропуску «Устилуг» зупинив транспортний засіб на стоянці на «в`їзд» в Україну без дозволу прикордонників, наказ 15-ОД від 21 січня 2022 року «Про встановлення режиму та зон прикордонного контролю в міжнародних пунктах пропуску для залізничного сполучення в межах ІНФОРМАЦІЯ_7 », наказ АДПСУ № 627 «Про затвердження порядку посадових осіб органів охорони державного кордону Державної прикордонної служби України щодо установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон, здійснення контролю за його додержанням, а також організації і забезпечення взаємодії та координації контрольних органів і служб, що здійснюють різні види контролю або беруть участь у забезпеченні режиму в пунктах пропуску через державний кордон».
Не погодившись із зазначеною постановою, позивач оскаржив її до суду.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2025 року у справі № 161/5764/25 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення № 100287 від 16 березня 2025 року, якою на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн, передбаченого ч.1 ст. 202 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 202 КУпАП, закрито. Рішення набрало законної сили 04 липня 2025 року (а.с.8-14).
Судом також встановлено, що 25 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) із заявою про проведення службового розслідування щодо неналежного виконання посадових обов`язків в. о. начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_4 щодо незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності; притягнути вказану посадову особу до дисциплінарної відповідальності (а.с.52).
За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , йому було повідомлено про те, що винну посадову особу притягнуто до дисциплінарної відповідальності правами начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ), що підтверджується відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) від 03 вересня 2025 року (а.с.53).
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: ст. 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті – така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі ст. 1174 ЦК України, відшкодовується державою.
Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, від 26 серпня 2020 року № 544/964/18, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу.
Отже, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2025 року порушення законного порядку та підстав притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, тому у цьому випадку застосовуються визначені ст. 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення ст. 1167 ЦК України.
У розглядуваному випадку уповноваженою особою прикордонної служби було прийнято постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу за адміністративне правопорушення, скасування якої в порядку КАС України тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру у вигляді відшкодування шкоди.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі №142/143/17.
Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У справі, яка переглядається, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визначаючи розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду, суд першої інстанції врахував характер спричиненої шкоди, а саме, що вона спричинена накладенням адміністративного стягнення посадовою особою прикордонної служби; значення справи для сторони, а саме, що на потерпілого було накладено стягнення у вигляді штрафу; наслідки прийняття вказаного рішення, а саме, що з позивача стягнуто штраф у розмірі 850 грн, що не є значною сумою.
Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має складати 5 000 грн, що є справедливою сатисфакцією потерпілому за прийняття неправомірного рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності. Зазначений розмір відшкодування цілком відповідає характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для нього у результаті прийняття постанови про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення в оскаржуваній частині та відсутність підстав для його скасування.
Крім того, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд першої інстанції урахувавши, що в матеріалах справи містяться докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також заперечення відповідача про їх неспівмірність, обґрунтовано виходив з того, що реально понесені витрати позивача на правничу допомогу адвоката в 1 000 грн є розумним розміром відшкодуванням таких витрат і співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому на підставі п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України дійшов правильного висновку про стягнення їх у зазначеному розмірі з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування у цій частині відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: