Провадження № 2/537/65/2026
Справа № 537/4042/25
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.04.2026 Крюківський районний суд міста Кременчука в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., за участю секретаря судових засідань Бобровської К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати найму житла в гуртожитку та комунальних послуг, -

УСТАНОВИВ:
Позивач АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості до відповідача ОСОБА_1 , вказуючи в обґрунтування позовних вимог, що у власності АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» (рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради депутатів трудящих № 667 від 26.11.1975 р., і № 869 від 03.10.1977 р.) перебуває гуртожиток АДРЕСА_1 , загальною площею 5812 м. кв. для проживання робітників, які працюють на даному підприємстві. Згідно ордеру № 41 від 29.06.994 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було заселено до зазначеного гуртожитку та виділено кімнату № 31. В подальшому, а саме 01.08.2022 з відповідачкою було укладено договір найму житла в гуртожитку № НОМЕР_1 , однак ОСОБА_1 в порушення п.11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року № 498 яким передбачено, що наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом, не виконує обов`язки, покладені на неї чинним законодавством, починаючи з травня 2024 по листопад 2024 включно, не оплачує вартість найму житла в гуртожитку та комунальні послуги. 15.11.2024 відповідачка направила на адресу позивача заяву про розірвання договору найму житла в гуртожитку. Загальна сума боргу за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальні послуги складає: 5166,31 грн. Позивач зазначає проте що відповідачка не є працівником AT «КСЗ», добровільно погасити заборгованість за користування жилою площею в гуртожитку та за комунальні послуги остання не бажає, а тому AT «КСЗ» змушено звернутися до суду для захисту порушеного права та стягнення заборгованості з оплати найму житла в гуртожитку та комунальних послуг.
Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість з оплати найму житла в гуртожитку та комунальні послуги в розмірі 5166,31 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн та судовий збір у сумі 3028 грн.
Ухвалою судді Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 15.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін.
13.10.2025 на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 та в подальшому додаткові письмові пояснення за змістом яких остання прохала в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на те що по-перше: вона не є споживачем комунальних послуг оскільки тривалий період часу мешкала за іншою адресою що підтверджується наданими останньою письмовими доказами; по-друге: направлення стороною позивача на адресу відповідача повідомлення про припинення договору найма житла в гуртожитку від 23.03.2023 на думку сторони відповідача свідчить про розірвання договору найма житла від 01.08.2022 відповідно до вимог п.5.2 зазначеного договору, а тому подальше нарахування відповідних платежів за користування житлом є неправомірним і по-трете: як вбачається із наданих стороною позивача доказів, а саме довідок про розрахунок житлово-комунальних платежів, на виконання умов договору найму житла від 01.08.2022 відповідачкою протягом дії умов зазначеного договору була погашена заборгованість шляхом внесення останньою періодичних платежів на суму 29300 грн. замість 24035,03 грн. нарахованих позивачем, при цьому останнім ніяким чином твердження сторони відповідача не спростовано, пояснення з приводу виявленої розбіжності відсутні.
Представник позивача АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» адвокат Гнатенко Сергій Іванович позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Малека І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтвердивши викладені у відзиві обставини на які останні посилалися як на підставу своїх заперечень.
Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків.
Як встановлено судом на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради №667 від 26.11.1975 та № 869 від 03.10.1977 ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» належить гуртожиток на 537 місць розташований за адресою:  АДРЕСА_1 .
Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
29.06.1994 на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» Замисловій Н.Г. було видано ордер № 41 на право зайняття разом з сім`єю з 2 осіб житлової площі в гуртожитку за адресою:  АДРЕСА_2 .
01.08.2022 з відповідачкою було укладено договір найму житла в гуртожитку № НОМЕР_1 за змістом якого вбачається що АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» надав ОСОБА_1 у користування житлову площу у гуртожитку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 як тимчасове житло та яким визначені як умови користування зазначеним вище житловим приміщенням так і підстави розірвання останнього, в тому числі в односторонньому порядку з боку АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» у випадку порушення умов договору; строк дії договору визначено на строк 1 рік, тобто до 31.12.2022 і вважається продовженим за умови що ні одна зі сторін не заявить про його дострокове розірвання.
23.03.2023 АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на адресу відповідача було направлено повідомлення про припинення договору найму житла в гуртожитку№6 та повідомлено відповідача про припинення дії вказаного договору з 01.04.2023.
Згідно матеріалів справи, на час звернення з позовом до суду ОСОБА_1 не є працівником АТ «Кременчуцький сталеливарний завод.
12.11.2024 відповідача було знято із зареєстрованого місця проживання на підставі заяви власника житла.
Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року N 498, наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.
Пунктом 15 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року N498 зазначає, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму(оренди),вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).
Статтею 66 ЖК України встановлено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).
Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно зі статтею 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 1 частини 1 статті 7 зазначеного вище Закону передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
Аналізуючи наведені вище норми законодавства можливо зробити висновок що важливою обставиною яка підтверджує статус особи як споживача житлово-комунальних послуг є їх отримання цією особою, що потребує доведення в судовому засіданні факту користування цими послугами внаслідок постійного проживання споживача за адресую їх надання, в даному випадку факту проживання відповідача в період з травня 2024 по листопад 2024 за адресою:    АДРЕСА_2 . .
Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до вимог статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.
Сторона відповідача, на підтвердження зазначеної обставини не проживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні протягом дії договору найма житла від 01.08.2022 і на яку останні посилаються як на підставу своїх заперечень проти позову було надані наступні письмові докази: постанова суду від 22.02.2024 у справі № 537/5304/23, постанова суду у справі № 537/5298/23 за змістом яких вбачається наявність систематичного конфлікту між відповідачкою та її сестрою протягом 2024 року з приводу користування ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою:  АДРЕСА_3 ; рішення Крюківського районного суду міста Кременчука від 18.10.2024 за наслідками розгляду якого за відповідачкою було визнано право власності на частину зазначеного вище житла в порядку спадкування за померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 матір`ю останньої; акт про проживання від 02.10.2025 за змістом якого вбачається що ОСОБА_1 з 1998 року постійно проживала за адресою: АДРЕСА_3 .
Обставину постійного проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_3 протягом тривалого періоду часу також підтвердила ОСОБА_2 , допитана під час судового розгляду справи. 
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в цивільному процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених процесуальним законом.
Також суд зазначає, що одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі……. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 466/4209/17).
Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Також Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Стороною відповідач належних та допустимих доказів на спростування твердження сторони відповідача щодо не користування ОСОБА_1 кімнатою в гуртожитку суду не надано, як і не спростовано інформацію наявною у наданих самім позивачем на виконання ухвали суду про витребування доказів - довідок про розрахунок житлово-комунальних платежів (а.с.228-230 т.1) здійснення відповідачкою періодичних платежів на виконання умов договору найму, на суму 29300 грн. замість 24035,03 грн. нарахованих позивачем.
З аналізу досліджених судом доказів наданих стороною відповідача та відсутності заперечень щодо зазначених вище обставин з боку представника позивача, суд приходить до висновку про недоведеність в судовому засіданні факту постійного проживання відповідача ОСОБА_1 у визначеній в позовній заяві період за адресою: АДРЕСА_2 і як наслідок відсутності в остатньої статусу споживача житлово комунальних послуг за зазначеною вище адресою, що звільняє останню від обов`язку оплати комунальних послуг.
Крім того, суд також ставить під сумнів правомірність нарахованої позивачем після 01.04.2023 оплати за житло та комунальні послуги, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, 23.03.2023 АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на адресу відповідача було направлено повідомлення про припинення договору найму житла в гуртожитку№6 та повідомлено відповідача про припинення дії вказаного договору з 01.04.2023.
Аналізуючи зміст договору найму житла в гуртожитку № НОМЕР_1 укладеного 01.08.2022 між АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та ОСОБА_1 суд звертає увагу на п. 5.1 зазначеного правочину яким строк дії договору визначено на 1 рік, тобто до 31.12.2022 і останній вважається продовженим за умови якщо ні одна зі сторін не заявить про його дострокове розірвання; пунктом 5.2 зазначеного договору передбачено право наймодавця на дострокове розірвання останнього в односторонньому порядку у випадку порушення його умов.
З огляду на визнану самим позивачем обставину направлення на адресу відповідача повідомлення про припинення договору найму житла від 23.03.2023 і яка на виконання вимог частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, суд приходить до висновку що позивач шляхом направлення на адресу відповідача повідомлення про припинення договору реалізував визначене п.5.2 договору право на дострокове розірвання останнього, і тому відповідно до пункту 5.1 зазначеного правочину договір найму житла вважається таким що припинив свою дію, оскільки АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» до закінчення дії останнього тобто до 31.12.2023 заявив про розірвання останнього. 
Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати найму житла в гуртожитку та комунальних послуг.
Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 81, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд , -

УХВАЛИВ:
Акціонерному товариству «Кременчуцький сталеливарний завод» (код ЄДРПОУ 05756783, адреса: Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Івана Приходька, будинок 141) в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості з оплати найму житла в гуртожитку та комунальних послуг – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту. 

Повний текст судового рішення складено 21.04.2026.

Суддя  Д.О. Зоріна