Справа № 643/13131/25
Провадження № 2/643/927/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026   м. Харків

року Салтівський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді -Майстренко О.М., за участю секретаря - Сілаєвої Е.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину -
ВСТАНОВИВ
07.08.2025 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 04.10.2019 органом 6317, РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 12.02.2003 року МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , як особою, що самостійно виховує та утримує дитину. 
В обґрунтування позову посилався на те, що 10.08.2019 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, про що зроблено відповідний актовий запис №3228. Від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини. Вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини припинено в травні 2023 року. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються. Син знаходиться на його повному вихованні та утриманні. Відповідач перестала цікавитися здоров`ям, розвитком та утриманням сина ОСОБА_4 , тобто повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Вона не спілкується з сином, не зустрічається та не телефонує йому, матеріально не забезпечує. Всі наведені факти він розцінює, як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Тому, вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Відповідач ОСОБА_2 у встановлений законом строк та порядок подала до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому заперечувала проти задоволення позову про позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , просила відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому не заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання сина ОСОБА_4 з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину. Зазначила, що в травні 2023 року вони припинили шлюбні відносини і розійшлися. Син залишився проживати з батьком, оскільки вона не має можливості його утримувати, через те, що офіційно не працевлаштована, а її одноразового підробітку не вистачає на утримання себе та сина. Так, між нею та позивачем склалася домовленість, що син буде проживати з батьком. За час проживання сина ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_5 , більш ніж два роки, дитина дуже звикла до таких умов проживання, та коли вона приїжджає та пропонує піти зі нею, він оримує стрес, плаче та не хоче йти від татка.
Позивач подав заяву про зміну зміну підстав позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, виключивши позовну вимогу про позбавлення відповідача ОСОБА_2 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишивши вимогу про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 , як особою, що самостійно виховує та утримує дитину та подав уточнену позовну заяву.
В обґрунтування своїх вимог уточненої позовної заяви, з урахуванням обставин, викладених в заяві про зміну підстав позову, посилався на те, що зарєстрував шлюб з ОСОБА_6 , 10.08.2019 року у Харківському міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, про що зроблено відповідний актовий запис №3228. Від шлюбу народилася дитина син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 . Протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини, вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини припинено в травні 2023 року. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються. Дитина проживає з ним. Його вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно він. Син знаходиться на його повному вихованні та утриманні. Відповідач не надає дитині належного виховання та утримання, пояснюючи це тяжким матеріальним становищем, вона проживає окремо від них, зайнята своїми справи та в неї не вистачає часу та доходу для повноцінного виховання та утримання малолітнього сина. Дитина проживає з ним понад двох років, звикла до умов проживання та не виявляє бажання проживати з мамою. Між ним та відповідачем вже давно досягнуто згоди щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з ним, батьком дитини, його самостійної участі у вихованні та утриманні дитини. Він ніколи не перешкоджав та не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з сином. Не заперечував та не заперечуватиме на зустрічах матері з дитиною при її першому ж бажанні.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Подав письмову заяву, в якій підтримує позовні вимоги, просить позов задовольнити, справу розглядати за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`вилася, у встановлений законом порядок та строк подала письмовий відзив на позовну заяву та уточнену позовну заяву, в якому зазначила, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітнього сина з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину, оскільки вона не має можливості виховувати та утримувати сина.
Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про день слухання у справі був повідомлений.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, часі місце цьогго засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідив матеріали справи, вважає позовну заяву обгрунтованою, а тому задовольняє її з наступних підстав.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зарєстрував шлюб з ОСОБА_6 , 10.08.2019 року у Харківському міському відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, про що зроблено відповідний актовий запис №3228. 
Від шлюбу народилася дитина син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 . 
Протягом подружнього життя відносини не склалися через різні погляди на життя, ведення господарства, виховання дитини, вони почали сваритися та поступово втратили почуття один до одного. Шлюбно-сімейні відносини припинено в травні 2023 року. З цього часу проживають окремо, фактично не спілкуються. 
Син ОСОБА_7 проживає з позивачем ОСОБА_1 . Його вихованням та матеріальним забезпеченням займається виключно позивач. Син знаходиться на його повному вихованні та утриманні. 
Відповідач ОСОБА_2 не надає дитині належного виховання та утримання, пояснюючи це тяжким матеріальним становищем, вона проживає окремо від них, зайнята своїми справами та в неї не вистачає часу та доходу для повноцінного виховання та утримання малолітнього сина. 
Дитина проживає з позивачем понад двох років, звикла до умов проживання та не виявляє бажання проживати з мамою. 
Крім того, позивач зазначає, чого не заперечує відповідач, що між ним та відповідачем вже давно досягнуто згоди щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з батьком дитини, його самостійної участі у вихованні та утриманні дитини. 
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що не перешкоджав та не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з сином. Не заперечував та не заперечуватиме на зустрічах матері з дитиною при її першому ж її бажанні.
Отже, всі наведені факти можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини матір`ю, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Тому, я вимушений звернутися до суду з даним позовом. 
Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
Згідно з положеннями статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.
За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.
Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкомусередовищі, що не є неблагодійним.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
В статті 18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Статтями 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Положеннями ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Як встановлено в ході розгляду справи, позивач ОСОБА_1 забезпечує сина самостійно, надає йогому необхідного утримання, медичного лікування, оздоровлення, виховання, навчання, розвитку тощо. 
Проживає з сином в квартирі АДРЕСА_2 , де є всі зручності та облаштована кімната для дитини, її стандартного розвитку та виховання.
Відповідач ОСОБА_1 , з моменту припинення шлюбно-сімеййних відносин з позивачем, тобто з 2023 року, проживає окремо, спілкується в телефонному режимі, зараз проживає за межами Харківської області, при цьому каже, що в неї зараз дуже багато справ, вона зайнята своїми турботами та їй не вистачає часу приділяти увагу синові, матеріально вона не в стані його забезпечувати, оскільки їй не вистачає доходу надавати ще й допомогу синові, і не заперечує проти подальшого проживання сина з батьком ОСОБА_1 та знаходження сина на повному самостійному вихованні та утриманні батька.
У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів.
Статтею 15 ЦК України, передбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з сином та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6, 10,13,81, 206, 263-265, 280, 286, 287, 353 ЦПК України, ст.ст. 141, 153, 157, 159, 160, 161 СК України, ст. ст. 29, 31 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН «Про права дитини», суд -
УХВАЛИВ :
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, як особою, яка самостійно виховує та утримує дитину - задовольнити.
Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 12.02.2003 року МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , як особою, що самостійно виховує та утримує дитину.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня його проголошення.
Учасники справи, яким повний текст рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Олександр МАЙСТРЕНКО