УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/11777/25 Головуючий у 1-й інст. Чорній Р. О. 
Номер провадження №33/4805/443/26
Категорія ч.1 ст.173-2 КУпАП Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м.Житомир

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Житомирського апеляційного суду Галацевич О.М., за участі особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення –  ОСОБА_1 , захисника –адвоката Нагорного Дениса Вадимовича, потерпілої ОСОБА_2 , її представника Свінціцької Ганни Валентинівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Житомирі апеляційну скаргу адвоката Свінціцької Ганни Валентинівни, подану в інтересах потерпілої ОСОБА_2 , на постанову Богунського районного суду м.Житомира від 04 листопада 2025 року, якою закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, 
в с т а н о в и в:
Постановою судді Богунського районного суду м.Житомира від 04 листопада 2025 року закрито провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, представник потерпілої - адвокат Свінціцька Г.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, прийняти нову - про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, посилаючись на незаконність постанови, однобічне та неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. На думку представника потерпілої, суд першої інстанції дослідив обставини, які не входять до предмета доказування, та фактично вийшов за його межі, зосередившись на аналізі подружніх стосунків сторін за попередні роки, з`ясуванні можливих позашлюбних відносин потерпілої, а також наданні моральної оцінки її поведінці, що, на переконання захисника, не має жодного значення для кваліфікації події за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Зазначає, що судом безпідставно враховано пояснення ОСОБА_1 та показання свідків з його боку, які не були очевидцями події, не перебували на місці конфлікту у момент його виникнення, а їхні показання зводяться до переказу слів особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, у зв`язку з чим, на думку представника, такі докази є неналежними та недопустимими. Також у скарзі зазначено, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням потерпілої, її зверненню до правоохоронних органів, емоційному стану після події, а фактично поставив потерпілу в позицію винної, розглядаючи її поведінку як провокаційну та використавши проти неї її рішення щодо розірвання шлюбу. Окремо представник вказує на неправильну оцінку судом відеозапису, зафіксованого у холі будинку, зазначаючи, що дії потерпілої були спрямовані не на прояв агресії, а на захист дитини, тоді, як суд першої інстанції, на думку захисника, упереджено та вибірково оцінив зафіксовані події, дійшовши помилкових висновків. У зв`язку з наведеним вважає, що суд першої інстанції безпідставно закрив провадження у справі, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню. На підтвердження своїх доводів посилається на правові позиції Верховного Суду.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення учасників, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходжу до наступного висновку.
Відповідно до положень ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
За змістом статей 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суддя суду першої інстанції має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно положень ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Суддею місцевого суду зазначені вимоги закону при розгляді справи стосовно ОСОБА_1 виконані в повному обсязі.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 23.08.2025 серії ВАД №575503, 23 серпня 2025 року о 22 годині 28 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_2 , що виразилось в умисному штовханні, висловлюванні нецензурних образ та погроз, чим було завдано шкоди її психічному та фізичному здоров`ю, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.173-2 КУпАП.
У суді першої інстанції ОСОБА_1 заперечував вчинення домашнього насильства, пояснив, що між подружжям мав місце побутовий конфлікт, у ході якого він намагався припинити сварку та залишити місце конфлікту разом із дитиною. Застосування умисного фізичного чи психологічного насильства щодо потерпілої заперечив.
Потерпіла ОСОБА_2 у суді першої інстанції пояснила, що 23.08.2025 ОСОБА_1 застосував до неї фізичну силу та висловлював образи. Разом із тим тілесних ушкоджень у неї не зафіксовано, до медичних закладів вона не зверталась, освідування не проходила.
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 очевидцями події не були, про обставини конфлікту їм стало відомо зі слів ОСОБА_1 , а також тих фактів, які вони сприймали особисто після події, зокрема перебування дитини у свідка ОСОБА_3 після конфлікту між батьками.  
Окрім пояснень сторін та свідків, судом першої інстанції досліджено письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відібрані працівниками поліції, а також відеозаписи з нагрудних камер поліцейських і камери з холу будинку.

З відеозаписів з нагрудних камер поліцейських убачається, що між подружжям мав місце триваючий конфлікт побутового характеру, пов`язаний із веденням спільного побуту та сімейними відносинами. Разом із тим, на вказаних відеозаписах не зафіксовано вчинення ОСОБА_1 умисних дій фізичного чи психологічного характеру, які б об`єктивно свідчили про домашнє насильство щодо ОСОБА_2 .
Відеозапис із камери, розташованої у холі будинку, відображає епізод біля ліфта, під час якого ОСОБА_1 тримав на руках малолітню дитину, а ОСОБА_2 намагалася перешкодити його пересуванню ліфтом. У ході цього епізоду ОСОБА_1 двічі відштовхнув ОСОБА_2 . Інших дій фізичного впливу на зазначеному відеозаписі не зафіксовано. Звуковий супровід у цьому відео відсутній.
Відповідно положень частини 1 статті 173-2 КУпАП вчинення насильства в сім`ї полягає в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Згідно з п.3 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до п.14 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017, психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Згідно з п.17 ст.1 вказаного Закону передбачено, що фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
При цьому обов`язковою ознакою об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, є наявність наслідків у вигляді завдання або реальної можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Отже, для встановлення події адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, суду необхідно з`ясувати, чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, умисно вчинила дії фізичного чи психологічного характеру, які за своїм змістом, інтенсивністю та наслідками відповідають ознакам домашнього насильства.

Положеннями Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульської конвенції), ратифікованої Україною, передбачено обов`язок держави забезпечити ефективний захист осіб від домашнього насильства (ст.5). Водночас застосування положень Конвенції у національному правопорядку здійснюється з урахуванням вимог внутрішнього законодавства, зокрема щодо наявності у діях особи всіх обов`язкових ознак складу відповідного правопорушення та стандартів доказування.
З аналізу наведених норм вбачається, що домашнє насильство у розумінні диспозиції ч.1 ст.173-2 КУпАП має місце лише у разі, коли відповідні діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру є об`єктивно здатними спричинити або спричинили шкоду фізичному чи психічному здоров`ю потерпілої особи.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення. За відсутності належних, допустимих та достатніх доказів події та складу адміністративного правопорушення усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Такий підхід узгоджується з принципом презумпції невинуватості, закріпленим у статті 62 Конституції України. 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували, що ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство щодо ОСОБА_2 .
Саме по собі існування конфлікту між подружжям, емоційна напруженість у взаєминах сторін або можливі нецензурні висловлювання, за відсутності належних та допустимих доказів завдання шкоди фізичному чи психічному здоров`ю потерпілої особи, не утворюють складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги пояснення свідків, які не були учасниками конфлікту, є необґрунтованими, оскільки такі пояснення не покладені судом в основу висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення, а оцінювались у сукупності з іншими матеріалами справи.
Посилання представника потерпілої на те, що суд першої інстанції вийшов за межі предмета доказування та надав моральну оцінку поведінці потерпілої, не знаходять підтвердження, оскільки суд з`ясовував передумови та контекст конфлікту виключно з метою оцінки доказів і встановлення фактичних обставин події 23.08.2025, не підміняючи предмет доказування.
Довід про те, що відсутність звукового супроводу на відеозаписі унеможливлює його оцінку, сам по собі не свідчить про незаконність судового рішення, оскільки суд дослідив наявний доказ у тому вигляді, в якому він був наданий, а відсутність звуку не може тлумачитися проти особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Твердження апелянта про те, що дії потерпілої були спрямовані на захист дитини, саме по собі не доводить наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, оскільки для кваліфікації за ч.1 ст.173-2 КУпАП необхідно встановити сукупність обов`язкових ознак складу, чого матеріали справи поза розумним сумнівом не підтверджують.
Посилання представника на правові позиції Верховного Суду не мають преюдиційного значення для вирішення цієї справи, оскільки стосуються інших фактичних обставин та правовідносин.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на нові обставини чи докази, які б свідчили про незаконність або необґрунтованість постанови суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на вмотивоване судове рішення не вимагає надання детальної відповіді на кожен довід сторін, а апеляційний суд може погодитися з мотивами суду нижчої інстанції без їх повторення (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).
За результатами апеляційного перегляду порушень норм матеріального чи процесуального права, які б слугували підставою для скасування постанови суду першої інстанції, не встановлено. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги.
За таких обставин підстав для скасування постанови судді місцевого суду апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.294 КУпАП, суд -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Свінціцької Ганни Валентинівни, подану в інтересах потерпілої ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а постанову Богунського районного суду м.Житомира від 04 листопада 2025 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О.М.Галацевич