Справа № 716/12/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.03.2026            м Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Шевчук Р.М.,
при секретарі судового засідання   Єлащуку Р.Г.,
за участі:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Міняйла Я.В.,
представника відповідача Гроссу Д.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Заставна в порядку спрощеного провадження з викликом сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Міняйло Ярослав Володимирович, до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Головного Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА № 6421763 від 27.12.2025 року, винесену інспектором ВП № 3 ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області Луником Богданом Юрійовичем про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КуПАП та провадження по справі закрити.
Посилається на те, що 27 грудня 2025 року, орієнтовно о 19-32 год., він, керуючи власним транспортним засобом, здійснив зупинку в м. Заставна по вул. Бажанського, в районі будинку № 6. 
Вказує, що до автомобіля підійшов працівник поліції - поліцейський СРПП ГУНП в Чернівецькій області Луник Богдан Юрійович, який звинуватив його у порушенні п. 15.9 «г» ПДР України (зупинка ближче 10 метрів від пішохідного переходу) та розпочав розгляд справи. 
Він не погодився зі звинуваченням та звернув увагу інспектора на об`єктивні обставини, що унеможливлювали визначення точних меж пішохідного переходу та виконання вимог ПДР. 
Зокрема, у момент зупинки спостерігалися складні погодні умови: темна пора доби та снігопад, внаслідок чого дорожнє покриття було вкрите шаром снігу та льоду, а горизонтальна дорожня розмітка 1.14.1 («зебра») була повністю невидимою. Крім того, на даній ділянці мала місце неналежна організація дорожнього руху, оскільки був встановлений лише один дорожній знак 5.38.1 («Пішохідний перехід») праворуч, тоді як дублюючий знак 5.38.2, який згідно з ДСТУ повинен встановлюватися на лівому боці дороги (на дальній межі переходу), був відсутній. 
Без наявності розмітки та другого знака (ліворуч) він об`єктивно не мав можливості визначити ширину пішохідного переходу та відрахувати від нього необхідні 10 метрів. Поліцейський проігнорував ці зауваження, не здійснив жодних інструментальних вимірювань відстані, визначивши відстань виключно візуально, що є неприпустимим при відсутності чітких меж переходу, та виніс оскаржувану постанову.
Вважав, що постанова серії ЕНА №6421763 від 27.12.2025 року про вчинення адміністративного правопорушення протиправна та підлягає скасуванню, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а справа відносно нього підлягає закриттю.
Ухвалою суду від 19.01.2026 року справу було призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб.
09.02.2026 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з якого вбачається, що за вказаних в позові часі та обставин, позивачем було скоєно адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст.122 КУпАП, а саме водій ОСОБА_1 здійснив зупинку транспортного засобу на пішохідному переході, чим порушив вимоги п.15.9.г ПДР, за що його притягнуто до відповідальності та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. При розгляді адміністративної справи та складанні постанови водію ОСОБА_1 було роз`яснено процесувальні права, велася відеофіксація. Вважав, що оскаржувана постанова є законною, а міркування та аргументи позивача безпідставні, надумані та такі, що не відповідають фактичним обставинам справи. Просив у задоволенні позову відмовити
В судовому засіданні позивач позов підтримав, пославшись на обставини, викладені в позові, просив його задовольнити. При цьому, пояснив, що він зупинився таким чином, щоб іншим учасниками дорожнього руху не створювати перешкод, тобто між двома перехрестями. Дорожньої розмітки не було видно через засніження, ожеледицю та вечірній час доби, враховуючи зимній період, а вимоги знаку «Пішохідний перехід», який встановлений перед перехрестям (вул.Бажанського - вул.Незалежності м.Заставна), ним не порушено. Зазначив, що спочатку працівник поліції вказав, що він (позивач) здійснив зупинку транспортного засобу ближче 10 метрів до розмітки, однак, коли він попросив рулеткою заміряти вказану відстань, то він (працівник поліції) вказав, що його транспортний засіб стоїть безпосередньо на переході, при цьому через нашарування снігу та льоду, розмітки видно не було.
Крім того вказав на неналежну організацію встановлення дорожніх знаків, на даній ділянці дороги, відповідно до правил дорожнього руху, а саме вказав, що дорожній знак «Пішохідний перехід» мав би бути встановлений на межі пішохідного переходу з лівої і з правої сторонни відповідно. Він не звертався до дорожніх служб з приводу проведення експертизи на наявність дотримання стандартів розташування дорожніх знаків, оскільки це не входить до кола його обов`язків, цим мають займатися відповідні уповноважені служби. Умислу на порушення правил дорожньої розмітки в нього не було, бо самої розмітки не було видно, а знак «Пішохідний перехід» - відсутній, що є порушенням, бо вони мали би дублюватися.
Представник позивача адвокат Міняйло Я.В. в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, підтримав позов свого довірителя, просив суд задовольнити позовні вимоги. 
Представник відповідача ГУНП у Чернівецької області у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, позов не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Крім цього пояснив, що, на його думку, твердження позивача з приводу невідповідності розташування дорожніх знаків нормам ДСТУ є голослівним, оскільки дані обставини може встановити тільки експерт. Вважав, що на відео з камер працівників поліції видно дорожню розмітку – «зебру», якою позначено пішохідний перехід на вказаній ділянці проїзної частини дороги, а саме по вул.Бажанського в м.Заставна. Крім того вважав, що про наявність дорожньої розмітки на вказаному місці позивачу відомо.
Вважає оскаржувану постанову законною і такою, що не підлягає скасуванню, оскільки гр. ОСОБА_1 порушив ПДР і у його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбачений ч.1 ст.122 КУпАП. Просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами по справі докази, приходить до наступних висновків.
Згідно із ст.55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. 
Реалізуючи свої повноваження у сфері безпеки дорожнього руху, суб`єкти владних повноважень повинні діяти добросовісно та на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. 
Судом встановлено, що 27.12.2025 року відносно ОСОБА_1 винесено постанову в справі про адміністративне правопорушення. Як вбачається із змісту постанови серії ЕНА № 6421763 від 27.12.2025 року, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом КІА д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку в районі будинку № 6 по вул. Бажанського, в м. Заставна, ТЗ ближче 10 м від пішохідного переходу чим порушив п.15.9 г ПДР за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП.
Постановою серії ЕНА № 6421763 від 27.12.2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.
Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до ч.1 ст.122 КпАП України, адміністративна відповідальність настає у разі перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Розглядаючи аргументи позивача та даючи їм оцінку, суд зазначає наступне:
Відповідно до ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно ст.222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту.
Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Справи, які віднесено до компетенції Національної поліції відповідають вимогам ч.4 ст.258 КпАП України - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місці вчинення правопорушення. Працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанову у справах про адміністративні правопорушення з порушенням ПДР на місці вчинення правопорушення.
Згідно зі ст.280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За п. 1.3. Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР України), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. 
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. 
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Як вбачається із оскаржуваної постанови, у вину позивачу інкримінується те, що він за обставин, зазначених у згаданій постанові, керував транспортним засобом і здійснив його зупинку ближче 10 м від пішохідного переходу і такі його дії є порушенням п.15.9. г ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП.
Наслідком чого й стало його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу.
Обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто, зібраними у встановленому КУпАП порядку.
Візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, відеозапис події. Вказане у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив Верховний суд. 
Згідно п.8.5.1 ПДР - горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. 
Відповідно до встановлених в Україні правил дорожнього руху пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками, дорожньою розміткою, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами.
В розділі 34 ПДР визначено дорожні розмітки 1.14.1, 1.14.2, 1.14.3 («зебра», у тому числі червоно-білого кольору). Ці розмітки позначають нерегульований і регульований пішохідний перехід на проїзній частині дороги.
Відповідно до стандартів ДСТУ 2587:201Х розмітка пішохідного переходу («зебра», 1.14.1-1.14.3) повинна бути чітко видимою вдень і вночі з відстані, що гарантує безпеку руху.
Крім того, відповідно до вказаних стандартів розмітка не повинна бути стертою; при зносі понад 50% (для білої) або 25% (для жовтої) вона вважається такою, що не відповідає стандартам.
Відповідно до пункту 8.5-1.ПДР дорожня розмітка застосовується відповідно до ПДР України і повинна відповідати вимогам національного стандарту.
Дорожня розмітка повинна бути видимою учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновленою, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки.
Відповідно до ПДР нерегульований наземний пішохідний перехід може позначатися як дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 («Пішохідний перехід») так і дорожніми розмітками 1.14.1-1.14.3 («Зебра»). При цьому ПДР не містять застережень стосовно того, що пішохідний перехід в обов`язковому порядку позначається дорожніми знаками та дорожньою розміткою одночасно, а тому твердження позивача про те, що при дорожній розмітці «зебрі» обов`язково мали б бути встановлені дорожні знаки 5.38.1-5.38.2 («Пішохідний перехід») є безпідставним. 
Разом з тим, з відеозапису з відео реєстратора службового автомобіля та нагрудної камери працівника поліції, які були долучені до матеріалів справи, представником відповідача до свого відзиву, вбачається наступне: службовий автомобіль рухається по проїзній частині, дорога засніжена. При цьому відеозапис ведеться з 19-26 год., тобто у вечірній час доби, що у зимній період практично - нічний. На 19-28 год. запису з відеореєстратора вбачається, що службовий автомобіль звертає на перехресті з вул.Незалежності на вул.Бажанського, при цьому видно, що біля бул.№6 по вул.Бажанського в м.Заставна стоїть припаркований ближче до правого узбіччя автомобіль позивача, дорожнє покриття вкрите снігом та, ймовірно, в ожеледиці. Видимість дорожньої розмітки «зебра», на вказаній ділянці дороги, де припаркований автомобіль позивача – відсутня. Дорожні знаки 5.38.1 та 5.38.2 перед транспортним засобом позивача та/або позаду нього – відсутні. 
Тобто, досліджений судом (при постановленні рішення) відеозапис події, не доводить факт вчинення правопорушення позивачем та спростовує наведені в відзиві на адміністративний позов доводи щодо наявності в діях позивача складу правопорушення.
В судовому засіданні також оглянутий долучений представником відповідача до відзиву фото доказ, а саме фіксацію наявності дорожнього знаку 5.38.1 встановленого на перехресті по вул.Бажанського в м.Заставна, однак, дійсно з іншого боку проїзної частини дороги знак 5.38.2 - для водіїв зустрічного руху, відсутній, крім того, з даного фото, зробленому в світлу пору доби, вбачається, що дорожнє покриття засніжене і будь яких горизонтальних розміток, зокрема, ліній розмежування смуг, пішохідного переходу, бордюрів, тощо, не видно. Даний знак встановлений поза межами саме того пішохідного переходу, який розташований по вул.Бажанського на відрізку дороги, на якому зупинився позивач, порушення правил зупинки (на «зебрі») якого ставиться в вину позивачу. 
Дані розбіжності встановлено шляхом проаналізованого судом відеодоказу (в якому позивач, в ході розгляду справи про адмінправопорушення, вказує працівнику поліції на розташування знаку і на те, що його транспортний засіб стоїть поза межами дії знаку 5.38.1) та фото доказу наданого відповідачем.
Прямого доказового значення вини позивача в даній справі фото доказ немає, оскільки постановою працівника поліції, позивача притягнуто за порушення п.15.9.г ПДР - зупинки на пішохідному переході, позначеного дорожньою розміткою «зебра», однак свідчить саме про стан неналежного (непочищеного дорожніми службами від снігу та льоду) дорожнього покриття в період інкримінованого позивачу правопорушення, який засніжений. 
Разом з тим, суд зауважує, що у вказаний в позовній заяві час та місці, за наявності поганої видимості дорожньої розмітки внаслідок снігового покриття, жодних знаків про інформування водіїв про погану видимість на вказаній ділянці дороги не було встановлено. 
Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
За нормою ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.
Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури. Принцип «поза розумним сумнівом», сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282).
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
За змістом постанови від 08.07.2020 року у справі 463/1352/16-а Верховний Суд також звертає увагу на те, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події правопорушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. 
Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283 і 284 КпАП України. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до ст.77 Кодексу адміністративного судочинства Українии кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Докази надають суду учасники справи. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень. 
Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки неналежна організація дорожнього руху не може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху крім того, судом не встановлена наявність умислу на вчинення данного правопорушення. 
На підставі викладеного, беручи до уваги те уповноваженою посадовою особою не в повній мірі були виконані вимоги ст.252 КпАП України та не встановлено усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд вважає оскаржувана постанова підлягає скасуванню. 
Відповідно до статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Що стосується вимоги про визнання постанови протиправної, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки на підставі ч.3 ст. 286 КАС України, суд не наділений правом на постановлення такого рішення.

Керуючись ст.ст.251, 258, 289, 293 КУпАП, 
ст.ст. 5, 9, 72, 77, 80, 90, 94,227, 242, 245, 246, 250, 255, 271, 286, 295 КАС України, суд, - 

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Скасувати постанову серії ЕНА №6421763 від 27.12.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП України. 
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст.122 КУпАП - закрити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя       Шевчук Р.М.