УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №285/3342/25 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О. 
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Бондар О.О., Павицької Т.М., 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 285/3342/25
за позовом представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О.О. у місті Звягелі,
в с т а н о в и в :

У червні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі ТОВ «Фінпром Маркет», Позивач, Товариство) звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 46 483,5 грн заборгованості за Кредитним Договором № 1687812 від 26 березня 2021 року з яких: 15 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 31 483,5 грн - заборгованість за відсотками, також просив стягнути 2422,4 грн судового збору та 3500,00 грн витрат на правничу допомогу.
Позовні вимоги мотивувались тим, що 26 березня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 1687812, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн, строк позики - 25 днів, зі сплатою процентів у розмірі 1,99 % в день (базова процентна ставка/фіксована). 
Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису 8r77DMttiS, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Того ж дня, позикодавець, на виконання п.1 договору позики № 1687812 від 26 березня2021 року, виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 15 000,00 грн, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 , за посередництвом платіжної установи - ТОВ «ФК Фінекспрес», який діє на підставі ліцензії на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку (платіжний інструмент для перерахування коштів на картковий рахунок фізичної особи), так як перерахунок коштів з банківського рахунку позикодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно неможливий. 
Наведене вище підтверджується електронною платіжною інструкцією № 1547942f-963a-48d2-9eb0-ee6a44d47491 від 26 березня2021 року, яка у свою чергу є первинним бухгалтерським документом, що складений та підписаний в електронній формі. 
Згідно листа № 9/05/25-29 від 09 травня 2025 року, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» повідомляє та підтверджує, що на банківський рахунок відповідача на підставі платіжної інструкції № 1547942f-963a-48d2-9eb0-ee6a44d47491 від 26 березня 2021 року (кошти перераховані за посередництвом платіжної установи) перераховано кошти на виконання умов договору позики № 1687812 від 26 березня 2021 року.
26 жовтня 2021 року ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» уклали договір факторингу № 2610, за умовами якого, останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики № 1687812 від 26 березня 2021 року. 
03 квітня 2023 року ТОВ ««Фінансова Компанія Управління Активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали договір факторингу № 030423-ФК, за умовами якого, позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики № 1687812 від26 березня 2021 року. 
Згідно п. 5.2. договору факторингу від 03 квітня 2023 року встановлено, що перехід від клієнта до позивача/фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому-передачі Реєстру заборгованостей, після чого позивач/фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідних прав вимог. Підписані сторонами акти прийому-передачі реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до позивача/фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору.
Відповідно до Реєстру прав вимог від 03 квітня 2023 року до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 46 483,5 грн.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2025 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики № 1687812 від 26 березня 2021 року в розмірі 19 618,50 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн і 3500 грн витрат на професійну правничу допомогу.?В іншій частині позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі, відповідач просить його в частині стягнення з нього судових витрат змінити, зменшивши їх розмір.
Вказує, що суд першої інстанції, задовольнив позов частково, тобто на 42,2%. При цьому з нього було стягнуто судовий збір та витрати на правову допомогу у повному розмірі, що не пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та не відповідає вимогам частини 1 статті 141 ЦПК України.
Він вважає, що суд мав з нього стягнути 1022,25 грн судового збору та відповідно 1477 грн судових витрат, що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.
Вказує на те, що витрати на правничу допомогу є явно завищеними, зважаючи на поширену судову практику по стягненню заборгованості за договором позики, розгляд справи у спрощеному позовному провадженні тощо.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
У поданому відзиві представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції розмір витрат на правову допомогу залишився незмінним - в сумі 3 500,00 грн. 
Враховуючи доведений факт надання адвокатом відповідних послуг у заявленому розмірі, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу мають бути відшкодовані відповідачем в повному обсязі.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині судових витрат. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.
Колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду у частині вирішення питання розподілу судових витрат не у повній мірі відповідає вимогам процесуального Закону, враховуючи наступне.
Відповідно до частини 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.
Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду.
Згідно з частини другою статті 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом.
Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (із змінами і доповненнями) (далі Закон № 3674-VI).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 3674-VI, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, місцевий суд правильно зробив висновок щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.
Однак, при визначенні його розміру допустив порушення.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону № 3674-VI, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Так як, вимога майнового характеру підлягала оплаті фізичною особою або фізичною особою - підприємцем у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становило 2422,4 грн при зверненні в суд першої інстанції з урахуванням коефіцієнта 0,8.
Матеріалами справи встановлено, що ціна позову складала 46 483,5 грн (100%), а суд стягнув 19 618,5 грн, тобто позов задоволено на 42,2% від ціни позову.
З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог, судовий збір, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, мав становити 1022,25 грн (42,2% від 2422,4 грн).
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Частино1 першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 905/1795/18).
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.
Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10 жовтня 2018 у справі № 910/21570/17, від 14 листопада 2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11 грудня 2018 у справі № 910/2170/18, від 10 жовтня 2019 у справі № 909/116/19, від 18 березня 2021 у справі № 910/15621/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц), Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, Постанови КЦС ВС у справах №757/13974/21 -ц від 31 травня 2023 року та від 28 вересня 2023 року у справі №686/31892/19.
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Як убачається із матеріалів справи, представництво інтересів позивача здійснювала адвокат Ткаченко Ю.О. на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ХЕ №1149961, виданим адвокатом на підставі договору про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01 листопада 2024 року. 
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду також було надано: витяг з акту №13-П приймання передачі наданої правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги №01-11/24 з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 16 травня 2025 року та копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 19 травня 2025 року з призначенням платежу: оплата згідно акту №13-П.
Визначаючи розмір таких витрат, суд апеляційної інстанції враховує характер та складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, тривалість розгляду справи, а також принцип співмірності витрат.
Дана справа не є складною з правової точки зору, не потребувала значного обсягу доказування чи підготовки складних процесуальних документів, а участь представника у судових засіданнях не була тривалою чи інтенсивною. 
Надані до матеріалів справи документи не містять детального розрахунку витраченого часу адвоката, конкретного переліку виконаних робіт та їх вартості, що унеможливлює перевірку обґрунтованості заявленої до відшкодування суми у повному обсязі.
Крім того, суд враховує принцип розумності та пропорційності, а також майновий стан сторін, зокрема те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи, що об`єктивно обмежує його фінансові можливості та свідчить про необхідність уникнення покладення на нього надмірного фінансового тягаря (а.с.97).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3500,00 грн є завищеним та не повною мірою відповідає критеріям розумності та співмірності.
З урахуванням наведеного, обґрунтованим та справедливим є зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 , до 1477,00 грн, що відповідатиме як обсягу фактично наданих послуг, так і принципу розумності судових витрат.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції у частині вирішення питання судових витрат підлягає зміні із новим перерозподілом судових витрат по справі.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2025 року в частині розміру стягнутого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу змінити.
Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» з 2422,4 грн до 1022,25 грн та витрат на професійну правничу допомогу з 3500,00 грн до 1477,00 грн.
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді