Справа № 686/14503/25
Провадження № 2/686/941/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року       м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області
в складі: головуючої судді - Хараджі Н.В.,
при секретарі судових засідань - Козуляк І.В.,
за участі: позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – адвоката Остапчук О.О., представника відповідача – адвоката Клюцук В.П., представника третьої особи – адвоката Богача А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинковолодіння та земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинковолодіння та земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.06.1975 року між її батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 29.03.2002 року. Під час шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народилося діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, на підставі свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року, ОСОБА_2 розпочав будівництво домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в селі Нижчі Вовківці, Хмельницького району, Хмельницької області.
12.01.1989 року на вказане будинковолодіння було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. У зазначеному свідоцтві вказано, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , належить до колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_2 . 
Згідно повідомлення від 16.08.2024 року, виданим Хмельницьким бюро технічної інвентаризації, на підставі свідоцтва від 12.01.1989 року ОСОБА_2 оформив права власності на збудований будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) 
29.08.2024 року Виконавчий комітет Розсошанської сільської ради прийняв рішення №13, яким змінено на адресу будинковолодіння, що належить ОСОБА_2 , із зазначенням адреси як: АДРЕСА_2 . 
З метою обслуговування житлового будинку 05.12.2013 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6825087200:02:001:0186, площею 0.25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . 
З березня 2024 року ОСОБА_2 неодноразово погрожує виселити позивача ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 , брата – ОСОБА_4 , дітей – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із будинку вказуючи, що ОСОБА_2 власник будинку. 
Реалізуючи свої дії ОСОБА_2 отримав довідку, що видана виконкомом Розсошанської сільської ради 22.10.2024 року, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні зареєстровані особи. 
Позивач повідомляє суд, що внаслідок її виселення з будинку батьком — ОСОБА_2 — були порушені її права, оскільки у вказаному будинку вона проживала з народження та, відповідно, має право на частку у житловому будинку як у майні колгоспного двору, а також на частку у земельній ділянці, яка використовується для його обслуговування.
В довідці, що видана виконкомом Розсошанської сільської ради 06.03.2025 року зазначається, позивач була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 , з народження ІНФОРМАЦІЯ_3 по 22.10.2024 року.
У виписці з погосподарської книги №3 Розсошанської сільської ради за 1991-1995 роки зазначається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , складається із голови двору – ОСОБА_2 , дружина – ОСОБА_3 , дочка – ОСОБА_2 , дружина – ОСОБА_3 , дочка – ОСОБА_8 , син – ОСОБА_4 , зять – ОСОБА_9 . 
У Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 10.12.2024 року зазначається, що актовий запис про шлюб із ОСОБА_9 складено 05.11.1994 року. 
Отже, станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння складається із голови двору – ОСОБА_2 , дружина – ОСОБА_3 , дочка – ОСОБА_8 , син – ОСОБА_4 . 
08.05.2025 року за наслідком розгляду справи №686/21937/24 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області прийнято рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинковолодіння. 
З метою захисту своїх прав та законних інтересів ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, у якій просить суд: 
1.Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . 
2.Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2025 року визначено головуючого суддю — Хараджу Н.В.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29.05.2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.07.2025 року продовжено строк підготовчого провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинковолодіння.
26.08.2025 року від представника відповідача ОСОБА_10 надійшла заява про застосування строків позовної давності у цивільній справі № 686/14503/25.
У зазначеній заяві вказано, що у провадженні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа № 686/14503/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, просить суд визнати за останнім право власності на 1/4 частину житлового будинку та 1/4 земельної ділянки, площею 0,25 га для обслуговування даного будинку.
Представник відповідача звертає увагу суду на те, що свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок відповідачу було видано в 1989 році, а позивач досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 , а відтак саме з 08.07.1995 року позивач набув право звернення до суду з відповідним позовом. 
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Таким чином, враховуючи, що позовна заява була подана позивачем до суду 21.05.2025 року, тобто після спливу встановленого законом строку позовної давності, представник відповідача вважає, що наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.
У зв`язку з викладеним представник відповідача просить застосувати строк позовної давності у цивільній справі № 686/14503/25.
26.08.2025 року від представника відповідача ОСОБА_10 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки вважає заявлені позовні вимоги Позивача безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову.
Звертаючись до суду з позовом, Позивач посилається на те, що житловий будинок із належними до нього будівлями та спорудами належить до колгоспного двору, головою якого є Відповідач.
Разом з тим, як вбачається зі свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року, будь-які відомості про інших співвласників дане свідоцтво не має.
Крім того, зі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 12.01.1989 року вбачається, що власником зазначеного будинку є саме Відповідач, при цьому будь-які згадки про інших членів сім`ї або співвласників у цьому документі також відсутні.
Відповідач вважає, що заявлені Позивачем позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки матеріали справи підтверджують той факт, що він є одноособовим власником спірного домоволодіння. З огляду на викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
04.09.2025 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення строку позовної давності.
04.09.2025 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.
15.10.2025 року від представника відповідача ОСОБА_10 надійшли заперечення на Відповідь на Відзив ОСОБА_1 та заяви про поновлення строку позовної давності в цивільній справі № 686/14503/25. Зазначається, що в провадженні Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області перебуває цивільна справа № 686/14503/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання права власності на частину домоволодіння.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 ЦПК України, у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив та заяві обставин, мотивів їх визнання або відхилення. 14.10.2025 року представник ОСОБА_2 , адвокат Клюцук В.П., ознайомився з матеріалами справи, де виявлено Відповідь на відзив та Заяву про поновлення строку позовної давності, які відповідач на той час не отримував.
Основні положення заперечення: Посилання позивача на рішення суду від 08.05.2025 у справі № 686/21937/24 щодо ОСОБА_3 як власника 1/4 частини будинку є помилковим та передчасним; ОСОБА_2 не заперечував у тій справі з особистих причин та необізнаності, а право власності на споруду підтверджується документально; Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані учасниками справи, не підлягають доказуванню, а правова оцінка суду у іншій справі не є обов`язковою; Твердження позивача про пропуск строку та необхідність його поновлення є необґрунтованим; Позивачу було відомо про відсутність права власності на будинок щонайменше з 2004 року, що підтверджується заявою про поновлення строку та копією заповіту; Загальний строк позовної давності за ст. 257 ЦК України становить 3 роки, перебіг якого почався з моменту, коли позивач міг довідатися про порушення свого права; Заявлені позивачем підстави для поновлення строку позовної давності суперечать законодавству та практиці Верховного Суду (постанови від 09.10.2020 №530/879/18, від 04.11.2020 №275/900/17, від 03.05.2022 №520/5386/15-ц та ін.). 
Просить відмовити у задоволенні позовної вимоги позивача у повному обсязі.
Ухвалою суду від 24.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті
В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не заперечував та підтримав їх задоволення.
Інші учасники, повідомлені належним чином, до судового засідання не з`явилися.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 10 червня 1975 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 29 березня 2002 року.
У період шлюбу у подружжя народилися діти: 
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (після одруження – ОСОБА_11 ).
Згідно зі свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року ОСОБА_2 розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями у с. Нижчі Вовківці, Хмельницький район, Хмельницька область.
12 січня 1989 року було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, відповідно до якого житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_2 .
Згідно з повідомленням Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 16.08.2024 року зазначене домоволодіння обліковується за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса – АДРЕСА_1 ).
Рішенням виконавчого комітету Розсошанської сільської ради від 29 серпня 2024 року №13 змінено адресу домоволодіння на: АДРЕСА_2 .
05 грудня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6825087200:02:001:0186, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Разом з тим з довідки виконавчого комітету Розсошанської сільської ради від 06.03.2025 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала за вказаною адресою з 08.07.1977 року по 22.10.2024 року. 
Крім того, з виписки з погосподарської книги Розсошанської сільської ради за 1991–1995 роки встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , обліковувалося як колгоспний двір, до складу якого входили:
-ОСОБА_2 — голова двору;
-ОСОБА_3 — дружина;
-ОСОБА_8 — дочка;
-ОСОБА_4 — син.
-ОСОБА_9 – зять.
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 05.11.1994р., який було розірвано 18.06.1996 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 10.12.2024 року № 00048372226.
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 26.02.2026 № 00056767173 підтверджено, що дошлюбне прізвище позивачки — ОСОБА_12 .
Таким чином, суд встановив, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були чотири особи. На день набрання чинності Законом України «Про власність» будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , входило до складу колгоспного двору. Головою колгоспного двору був ОСОБА_2 , а членами – ОСОБА_3 , ОСОБА_13 та ОСОБА_4 .
Як члени колгоспного двору вони мали право на 1/4 частки майна цього двору. Проте право власності на зазначене будинковолодіння за відповідними частками не було зареєстроване.
Між сторонами склались неприязні відносини.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на судовий захист свого майнового права та інтересу.
На момент створення та існування колгоспного двору правовідносини щодо такого майна регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.
Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст.112 цього Кодексу).
Згідно ч.2 ст.123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Зокрема у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 523/4473/16-ц зазначено, що: майно колгоспного двору належить усім членам двору на праві спільної сумісної власності незалежно від того, на ім`я кого було оформлено правовстановлюючі документи.
У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 235/3847/18 суд зазначив, що: визначальним для встановлення права власності на майно колгоспного двору є встановлення кола членів двору станом на 15 квітня 1992 року.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 була членом колгоспного двору та проживала у спірному будинку з моменту народження.
Згідно з даними погосподарської книги вона була членом колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року.
Отже позивач є співвласником майна колгоспного двору.
Оскільки членами колгоспного двору були чотири особи, кожному з них належала 1/4 частка майна.
Факт оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача не змінює правового режиму такого майна.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 489/5045/16-ц, у якій зазначено: оформлення права власності на майно колгоспного двору на ім`я одного з членів двору не позбавляє інших членів двору права на відповідну частку у цьому майні.
Згідно зі статтею 377 Цивільного кодексу України та статтею 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право на земельну ділянку, на якій вона розміщена.
Отже право власності на земельну ділянку є похідним від права власності на житловий будинок.
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 367/8020/16-ц зазначив: у разі визнання за особою права власності на частку житлового будинку за нею підлягає визнанню і право на відповідну частку земельної ділянки, на якій розташований цей будинок.
Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтями 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Подані позивачем докази підтверджують її членство у колгоспному дворі та право на частку у спірному майні.
Щодо доводів відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.
Представник відповідача стверджує, що перебіг позовної давності розпочався з моменту досягнення позивачем повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 . Оцінюючи ці доводи, суд вважає їх необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, визначальним є не сам факт досягнення особою повноліття чи виникнення формальної можливості звернення до суду, а момент обізнаності особи про порушення її права.
Подібний правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом.
Так, у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 зазначено, що при вирішенні питання про початок перебігу позовної давності суди повинні встановити момент, коли особа дізналася або об`єктивно могла дізнатися про порушення свого права, а не лише факт виникнення правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, де наголошено, що позовна давність у спорах щодо майна починає свій перебіг не з моменту виникнення права власності у іншої особи, а з моменту, коли співвласник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Крім того, Верховний Суд у постанові Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року звернув увагу на те, що у спорах щодо права власності чи поділу майна сам факт тривалого часу з моменту виникнення правовідносин не є достатньою підставою для застосування позовної давності, якщо не встановлено момент обізнаності особи про порушення її права.
Верховний Суд також неодноразово наголошував, що обов`язок доведення обставин, які свідчать про сплив позовної давності, покладається на сторону, яка заявляє про її застосування.
Отже, для застосування позовної давності відповідач повинен довести: конкретний момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права; що з цього моменту минув трирічний строк.
Однак представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що позивач саме у 1995 році або одразу після досягнення повноліття знала або повинна була знати про своє право власності на вказане домоволодіння.
Сам по собі факт видачі свідоцтва про право власності у 1989 році не свідчить про автоматичну обізнаність позивача про зміст такого документа та про можливе порушення його прав. При цьому будь-яких доказів обізнаності позивача про отримання відповідачем свідоцтва про право власності у 1989 році матеріали справи не містять.
Разом з тим суд звертає увагу, що перебіг позовної давності починається саме з моменту порушення права, а не з моменту досягнення позивачем повноліття або виникнення права власності. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №522/19162/15-ц.
З матеріалів справи встановлено, що до 2024 року право позивача на проживання та користування будинком не оспорювалося. Лише у 2024 році відповідач почав заперечувати право позивача на користування будинком та вчиняти дії щодо її виселення. Отже, саме з цього моменту позивач довідалася про порушення свого права.
За таких обставин твердження відповідача про початок перебігу позовної давності з 08.07.1995 року є припущенням та не підтверджене належними доказами.
Посилання представника відповідача на правову позицію, викладену у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.05.2022 у справі № 520/5386/15-ц, суд також вважає безпідставним.
Дійсно, у зазначеній постанові Верховний Суд роз`яснив, що відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності визначається не лише фактичною обізнаністю особи про порушення її права, а й об`єктивною можливістю такої особи дізнатися про порушення права.
Разом з тим правові висновки Верховного Суду застосовуються судами з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, у межах яких такі висновки були сформульовані.
Як убачається зі змісту постанови Верховного Суду від 03.05.2022 у справі № 520/5386/15-ц, суд касаційної інстанції виходив із особливих фактичних обставин тієї справи, а саме з того, що особа була членом колгоспного двору та мала об`єктивну можливість знати про оформлення права власності на домоволодіння, оскільки відповідне свідоцтво було видано ще у 1961 році, а повноліття така особа досягла у 1971 році.
Таким чином, Верховний Суд встановив наявність конкретних обставин, які свідчили про об`єктивну можливість особи знати про порушення свого права, що й стало підставою для визначення початку перебігу позовної давності.
Натомість у даній справі представником відповідача не доведено наявності обставин, які б свідчили про об`єктивну можливість позивача дізнатися про оформлення права власності на спірне домоволодіння або про порушення її прав саме з моменту досягнення нею повноліття.
Крім того, сам по собі факт видачі правовстановлюючого документа на ім`я іншої особи не свідчить про неминучість інформування позивача про його існування, а тому не може автоматично визначати момент початку перебігу позовної давності.
Оскільки представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що позивач знала або об`єктивно повинна була знати про порушення свого права з моменту досягнення нею повноліття, посилання відповідача на зазначену постанову Верховного Суду є безпідставним та не може бути покладене в основу висновків суду.
Отже, правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 03.05.2022 у справі № 520/5386/15-ц, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі, оскільки фактичні обставини справи є істотно відмінними.
Таким чином, суд доходить висновку, що підстав для застосування строку позовної давності у даній справі немає, а тому заява представника відповідача про її застосування задоволенню не підлягає.
Щодо відзиву представника відповідача на позовну заяву.
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву про визнання права власності на частину домоволодіння, в якому заперечується проти позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив мотивується такими основними положеннями:
-Вказується, що відповідач є одноособовим власником спірного домоволодіння, підтвердженим свідоцтвами про право приватної власності на житловий будинок від 12.01.1989 року та свідоцтвом на забудову садиби від 19.09.1977 року, у яких не зазначено інших співвласників;
-Посилається на положення ст. 41 Конституції України та ст. 317–321 ЦК України щодо непорушності права власності;
-Заявляється про нібито безпідставність позовних вимог позивача;
-Заявляється про поновлення строку на подання відзиву.
Суд зазначає, що відзив відповідача подано після закінчення встановленого судом строку для його подання, однак з огляду на надані пояснення щодо отримання ухвали та виданого доручення для безоплатної вторинної правничої допомоги, суд поновив строк для подання відзиву.
Водночас суд звертає увагу на такі ключові обставини та правові положення, які спростовують доводи відповідача:
1.Щодо одноособового володіння майном:
- Відповідач посилається на свідоцтва про право власності та забудову садиби, проте суд встановив, що житловий будинок та земельна ділянка належали до колгоспного двору, членом якого була позивач.
- Згідно з постановами Верховного Суду, у спорах щодо майна колишніх колгоспів належність частки встановлюється не лише на підставі документації, а й з урахуванням фактичного володіння, користування та внесків членів колгоспного двору (постанова Верховного Суду від 10.07.2018 р. у справі № 552/4537/16-ц; постанова від 12.03.2020 р. у справі № 520/13321/18-ц).
- Судом встановлено, що позивач фактично користувалася та мала право на спірну частину домоволодіння, а заперечення відповідача про одноособову власність не підтверджується достовірними доказами.
2.Щодо положень ЦК України та Конституції:
- Відповідач посилається на непорушність права власності, однак суд зазначає, що право власності повинно розглядатися з урахуванням реального правового статусу членів колгоспного двору, а також наявності документально підтверджених прав позивача.
- Суд враховує, що відсутність зазначення співвласників у свідоцтвах не виключає їх прав на частку у домоволодінні, що підтверджується законодавчими положеннями про колгоспне майно та практикою Верховного Суду (постанова від 03.05.2022 р., справа № 520/5386/15-ц).
3. Щодо обов`язку доказування:
- Відповідно до ст. 12 та 81 ЦПК України, обов`язок довести обставини, які підтверджують або спростовують права сторін, покладається на сторону, яка на них посилається.
- Представник відповідача не надав належних доказів одноособового володіння спірним майном без участі позивача та фактичного порушення прав відповідача. При цьому всі наведені ним документи не підтверджують, що позивач позбавлена права власності на спірну частку.
4. Щодо обґрунтованості позовних вимог:
- Відзив відповідача містить лише заявлені припущення та посилання на документи, що не підтверджують відсутність права позивача на частину домоволодіння.
Суд встановив, що позивач звернулася з позовом у межах своїх прав на частку майна колишнього колгоспного двору, що підтверджується:
-фактичним користуванням житловим будинком та земельною ділянкою;
-наявними свідоцтвами, які не суперечать правам позивача;
-позицією Верховного Суду щодо захисту прав співвласників у спорах про колгоспне майно.
У зв`язку з цим, відзив представника відповідача не містить належних доказів, які б спростовували право позивача на частку у домоволодінні; доводи відповідача про одноособову власність спірного будинку та про нібито безпідставність позову є непідтвердженими та припущеними; суд поновив строк для подання відзиву відповідача, проте доводи відповідача про відмову у задоволенні позову є необґрунтованими та спростованими матеріалами справи.
Щодо заперечень відповідача на Відповідь на відзив та заяву про поновлення строку позовної давності.
Суд звертає увагу на те, що представник відповідача у поданому запереченні на Відповідь на відзив та заяву про поновлення строку позовної давності намагається заперечити правомірність поданого позову та фактичні обставини справи. Зокрема, висуваються доводи:
-Про нібито одноособове володіння спірним домоволодінням;
-Про нібито безпідставність заяви про поновлення строку позовної давності;
-Про те, що Позивач мала бути обізнана про відсутність власності та про порушення свого права ще у 2002–2004 роках;
-Посилання на рішення попередніх справ та постанови Верховного Суду, які нібито підтверджують позицію відповідача.
Суд встановив, що твердження представника відповідача про те, що спірний будинок та земельна ділянка є його одноособовою власністю, не відповідає дійсності. 
Суд враховує, що позивач фактично користувалася домоволодінням та внесла свій внесок у його утримання, що підтверджується матеріалами справи та свідоцтвами про право користування колгоспним майном.
Посилання на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08.05.2025 року у справі № 686/21937/24 не є підставою для автоматичного визначення одноособового володіння відповідача, оскільки, як встановлено, обставини цієї справи стосувалися іншої частки майна та іншої особи, а правова оцінка попереднього суду не є обов`язковою для розгляду цієї справи (ч. 7 ст. 82 ЦПК України).
Відтак, доводи відповідача про одноособову власність не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Суд зазначає, що початок перебігу позовної давності визначається моментом, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, а не датою видачі свідоцтва або моментом досягнення повноліття (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Матеріали справи підтверджують, що до 2024 року позивач користувалася будинком та її право на проживання та користування не оспорювалося. Лише з 2024 року відповідач почав здійснювати дії щодо заперечення права позивача та можливого виселення, що і стало моментом обізнаності позивача про порушення її права.
Тому доводи відповідача щодо нібито обізнаності позивача з 2002–2004 років є необґрунтованими та не підтверджені доказами.
Суд враховує, що правові висновки Верховного Суду застосовуються з урахуванням конкретних обставин справи, у межах яких вони були сформульовані (постанови Касаційного цивільного суду від 03.05.2022 № 520/5386/15-ц, від 09.10.2020 № 530/879/18 та інші).
У цій справі фактичні обставини суттєво відрізняються від тих, що розглядалися у зазначених постановах. Зокрема, позивач фактично користувалася будинком протягом тривалого часу, а права відповідача не були порушені до 2024 року.
Доводи представника відповідача про необґрунтованість позову, одноособове володіння майном та нібито пропуск строку позовної давності не підтверджуються належними доказами, ґрунтуються на припущеннях та не відповідають матеріалам справи.
Суд встановив, що позивач звернулася за захистом свого права у межах передбаченого законом строку позовної давності, з моменту коли дізналася про його порушення.
Суд доходить висновку, що заперечення відповідача на Відповідь на відзив та заяву про поновлення строку позовної давності є безпідставними. Доводи про нібито пропуск строку позовної давності та одноособове володіння відповідачем спірним майном не підтверджуються матеріалами справи та не можуть бути покладені в основу рішення суду.
Враховуючи вищевикладене, дослідженні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволення та слід визнати за: ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 5366 грн. судового збору.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.2,12,13,76,81,258,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 112,120, 123 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст.328,392 ЦК України, ст.120 ЗК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 5366 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата виготовлення повного тексту рішення суду 16.03.2026 року.

Суддя Хмельницького
міськрайонного суду Н.В. Хараджа