ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026  м.Дніпро справа №908/3902/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач)
суддів: Демчини Т.Ю., Кошлі А.О.
з секретарем судового засідання Кахикало А.С.
за участю представників сторін:
від скаржника: Рисін О.О. (бере участь у режимі відеоконференції), адвокат 
розглянув апеляційну скаргу фермерського господарства «Овен» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026 про залишення позову без розгляду (суддя Педорич С.І.) у справі 
за позовом: фермерського господарства «Овен» (вул. Молодіжна, 32-А, с. Інгулець, Криворізький район, Дніпропертовська область, 53714; ідентифікаційний код юридичної особи 30701095)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Полетехніка» (вул. Космічна, 121-В, м. Запоріжжя, 69050; ідентифікаційний код юридичної особи 34217047)
про стягнення 2 700 000 грн 00 коп.
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Полетехніка», м.Запоріжжя (вх.№912/08-08/26 від 14.01.2026) про залишення без розгляду позову фермерського господарства «Овен» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полетехніка» про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 2 700 000 грн 00 коп.
10.02.2026 фермерське господарство «Овен» подало апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026, у якій просить скасувати ухвалу про залишення позову без розгляду та направити справу до Господарського суду Запорізької області для її подальшого розгляду по суті.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи клопотання відповідача, виходив виключно з того, що кошти про повернення яких просив позивач, були сплачені на виконання умов договору №ЮК-030/2021 від 05.10.2021, який містить третейське застереження. На думку скаржника, суд не врахував, що ним заявлено позовні вимоги не про стягнення заборгованості за договором, а про стягнення коштів, які належать позивачу і без належних правових підстав зберігаються у відповідача на момент звернення з позовом.
Апелянт вказує на те, що він детально обґрунтував свою позицію посиланням на частину 2 статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій територій України», яка після тимчасової окупації міста Пологи заборонила йому здійснювати платежі на користь відповідача, а також на норми частин 1-2 статті 652 Цивільного кодексу України, які передбачають право сторони розірвати зобов`язання через зміну істотних обставин.
Скаржник стверджує, що він вживав заходів для врегулювання ситуації, запропонувавши відповідачу у листі від 06.07.2023 повідомити про наявність товару та можливість його поставки, гарантуючи оплату різниці вартості. Однак відповідач залишив цей лист без відповіді, що, на думку апелянта, свідчить про ухилення від виконання договірних зобов`язань.
У листі від 19.02.2024 за вих. №14/24 позивач повідомив відповідача про розірвання зобов`язання, а листом від 15.07.2024 за №15/07-3 - про припинення дії договору №ЮК-030/2021 з 05.10.2025, вимагаючи повернути суму попередньої оплати. Отже, на момент звернення з позовом (29.12.2025) зобов`язання сторін за договором, на думку скаржника, припинилися 19.02.2024, а строк дії договору закінчився 05.10.2025. з урахуванням цього позивач вважає, що відповідно до договору у сторін не залишилося жодних зобов`язань, а тому і третейське застереження, яке стосувалося лише спорів, що витікають з цього договору, також припинило свою дію.
Апелянт зауважує, що посилання у платіжних дорученнях на договір не може бути беззаперечною обставиною того, що спір про повернення коштів витікає з договору. На момент здійснення платежів вони мали договірний характер, проте згодом правова підстава знаходження коштів у відповідача відпала. Позовні вимоги стосуються не порушення умов договору, а повернення коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Зі змісту пункту 10.1 договору вбачається, що третейське застереження поширюється виключно на спори, розбіжності, вимоги і претензії, що виникли з цього договору. Оскільки предметом позову є не спонукання до виконання умов договору чи притягнення до відповідальності за його невиконання, а стягнення коштів як безпідставно набутих, то, на переконання скаржника, третейське застереження не охоплює даний спір, а суд першої інстанції помилково залишив позов без розгляду.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Полетехніка» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наполягає на тому, що укладена між сторонами третейська угода є чинною, виконуваною та не визнана недійсною. Він вважає, що спір виник саме з договору №ЮК-030/2021, оскільки позивач не заперечує факту його укладення, а здійснені платежі були цільовими та проводилися на виконання цього договору. Відповідач також зазначає, що договір є діючим, оскільки сторонами не укладалося угод про його розірвання, а умовами договору не передбачено односторонньої відмови від нього.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач), суддів: Демчини Т.Ю., Кошлі А.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фермерського господарства «Овен» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026 про залишення позову без розгляду у справі, витребувано матеріали справи №908/3902/25 з Господарського суду Запорізької області, розгляд справи №908/3902/25 призначено у судовому засіданні 04.03.2026 о 16 год 30 хв.
У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Встановлені судом обставини справи.
29.12.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява фермерського господарства «ОВЕН» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЕТЕХНІКА» про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 2 700 000 грн 00 коп. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 32 400 грн 00 коп. просить покласти на відповідача. 
У своїх запереченнях на клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду ФГ «ОВЕН» зазначає, що ним заявлено позовні вимоги не на підставі договору договором №ЮК-030/2021 від 05.10.2021, який розірвано через зміну істотних обставин, а на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно отримані та збережені відповідачем кошти, які належать позивачу. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОЛЕТЕХНІКА» подало до місцевого господарського суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 7 статті 226 Господарського процесуального кодексу України. Відповідач подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на наявність у договорі №ЮК-030/2021 від 05.10.2021 третейського застереження, яке передбачає передачу всіх спорів, що виникають з цього договору, на вирішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правова ліга». Відповідач зазначає, що, оскільки між сторонами укладено третейську угоду, яка є чинною і яка не визнавалася судом недійсною, та може бути реально виконаною, а також враховуючи те, що відповідачем до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, є всі підстави щодо залишення позову без розгляду на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України. Відповідач наполягає, що спір, який виник між позивачем та відповідачем у цій справі, виник із договору №ЮК-030/2021 від 05.10.2021, адже із самої позовної заяви вбачається, що позивач не заперечує укладення між ним та відповідачем договору №ЮК-030/2021. Відповідач вважає помилковими висновки позивача про те, що договір є припиненим, адже право на односторонню відмову від договору у ФГ «Овен» відсутнє, а між сторонами, за наслідком отримання такої вимоги, не було досягнуто згоди щодо його припинення або розірвання.
За наслідками розгляду клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, Господарський суд Запорізької області 28.01.2026 прийняв ухвалу про залишення позову без розгляду. Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі існує третейська угода, яка укладена у формі третейського застереження та викладеного у пункті 10.1 договору №ЮК-030/2021 від 05 жовтня 2021 року. Ця угода є чинною, не визнана недійсною та може бути виконана. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті подав заперечення проти вирішення спору в господарському суді, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для залишення позову без розгляду.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, заслухавши представників сторін, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів встановила наступне.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026, якою суд залишив без розгляду позов фермерського господарства «Овен» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полетехніка» про стягнення 2 700 000 гривень 00 копійок на підставі пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України. 
Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту позовної заяви фермерського господарства «Овен», звертаючись до Господарського суду Запорізької області з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полетехніка» про стягнення 2 700 000 гривень 00 копійок, позивач обґрунтував свої позовні вимоги положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України. Разом з тим, ним не заперечувалось те, що між ним та відповідачем існували договірні відносини, які були урегульовані договором і кошти у розмірі 2 700 000 гривень 00 копійок були сплачені ним відповідачу, як попередня оплата за договором №ЮК-030/2021 від 05.10.2021. На переконання позивача, вказаний договір припинив свою дію з 05 жовтня 2025 року внаслідок зміни істотних обставин, що, за твердженням позивача, є підставою для висновку про те, що правова підстава для перебування коштів у відповідача відпала, тому позивач просить стягнути з відповідача кошти як безпідставно набуті.
Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім: 1) спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на цінні папери, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті; 2) спорів, передбачених пунктами 2, 3, 7 - 13 частини першої, пунктами 2, 3, 6 частини другої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням частини другої цієї статті; 3) інших спорів, які відповідно до закону не можуть бути передані на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.
Отже, ключовим питанням для вирішення спору про підсудність (підвідомчість) даної справи є встановлення того, чи поширюється третейське застереження, яке викладене у пункті 10.1 договору №ЮК-030/2021 від 05.10.2021, на вимогу про стягнення коштів, яку позивач обґрунтовує нормами статті 1212 Цивільного кодексу України про безпідставне збагачення, вказуючи на припинення договору.
За змістом пункту 10.1 договору №ЮК-030/2021 від 05.10.2021 викладено, що усі спори, розбіжності, вимоги або претензії, що виникають з цього Договору підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Правова ліга». Тобто, сторони чітко визначили, що третейському розгляду підлягають спори, які виникають саме з цього договору, тобто спори, що мають договірну природу, пов`язані з укладенням, виконанням, зміною або розірванням саме цього правочину.
Колегія суддів зауважує, що третейське застереження, яке є процесуальною угодою сторін, має автономний характер і його дія визначається волевиявленням сторін, яке зафіксоване у тексті угоди. Обсяг компетенції третейського суду, тобто коло спорів, які сторони мали намір передати на його вирішення, визначається виключно змістом самої третейської угоди. Згідно з принципом автономності третейської угоди, її дійсність, чинність та обсяг не залежать від дійсності чи чинності основного договору. 
Натомість, позивач у своїй позовній заяві обґрунтовує вимоги не договором, а посилається, що договір припинив свою дію, тобто фактом його припинення. Правовою підставою позову визначено статтю 1212 Цивільного кодексу України, яка регулює зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Такий спір за своєю правовою природою є недоговірним (кондикційним). Предметом дослідження у даному спорі будуть обставини припинення договірних відносин та наявність чи відсутність правової підстави для утримання коштів після такого припинення. Цей спір виникає не з умов договору, а у зв`язку з подією, яка, на думку позивача, нівелювала правову підставу для платежів, здійснених під час дії договору. Вимога про стягнення коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України не є вимогою про виконання договору, його зміну чи розірвання, а є самостійною вимогою, що базується на нормах закону.
Колегія суддів зауважує, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності одночасно таких умов: набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього правових підстав а якщо вони відпали згодом. 
Застосування статті 1212 Цивільного кодексу України можливе лише після того, як буде встановлено, що правова підстава для набуття або збереження майна відпала, зокрема, внаслідок припинення зобов`язання. При цьому, сам факт наявності договірних відносин у минулому не трансформує кондикційний спір у договірний, оскільки вимога про повернення коштів ґрунтується не на умовах договору, а на факті відсутності підстав для їх утримання на час розгляду справи.
Вимога про стягнення коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України є самостійною вимогою, яка не охоплюється третейським застереженням, якщо воно стосується лише спорів, що виникають з договору, оскільки така вимога випливає не з договору, а з закону, і передбачає дослідження обставин, які виходять за межі договірних зобов`язань, зокрема, факту припинення договору та відсутності правої підстави.
Отже, зміст третейського застереження, яке викладене у пункті 10.1 договору №ЮК-030/2021 від 05.10.2021, обмежується спорами, що виникають безпосередньо з цього договору. Він не містить жодних вказівок на те, що сторони мали намір передавати до третейського суду спори, які виникають у зв`язку з припиненням договору та мають недоговірний характер. Розширене тлумачення третейського застереження, за яким воно б охоплювало будь-які спори, що так чи інакше пов`язані з господарськими операціями, які колись відбувалися між сторонами, суперечило б принципу визначеності обсягу третейської угоди та дійсній волі сторін, вираженій у її тексті.
З огляду на викладене, спір про стягнення коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, який обґрунтовується припиненням договору, не є спором, що виникає з цього договору №ЮК-030/2021 від 05.10.2021, у зв`язку з цим, третейське застереження на даний спір не поширюється.
Місцевий господарський суд, залишаючи позов без розгляду, не надав належної правової оцінки підставам позову та не дослідив питання про те, чи охоплюється заявлена вимога, яка базується на статті 1212 Цивільного кодексу України, змістом третейського застереження, що передбачає вирішення спорів, які виникають з договору та не дослідив питання припинення чи чинності договору, який містить таку третейську угоду. Суд першої інстанції фактично ототожнив походження коштів (здійснення платежів на виконання договору) з правовою природою спору (кондикція), що є помилковим. Правова природа вимоги визначається не лише фактичними обставинами, на яких вона ґрунтується, а й нормативно-правовою підставою, яку обрав позивач. У даному випадку такою підставою є не договір, а закон.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення факту припинення договору, на якому наполягає позивач, є обставиною, що має бути досліджена судом під час розгляду справи по суті. На стадії вирішення процесуального питання про підсудність (підвідомчість) спору, суд не може наперед вирішувати питання про чинність договору чи наявність підстав для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки це є предметом спору. Суд, вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, має виходити виключно з аналізу змісту позовної заяви та третейської угоди на предмет відповідності заявленої вимоги обсягу компетенції третейського суду. Здійснивши такий аналіз, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків місцевого суду дійсним обставинам справи.
Колегія суду критично оцінює посилання суду першої інстанції на те, що спірні платежі здійснені на виконання умов договору, оскільки це не спростовує того факту, що правовою підставою позову є стаття 1212 Цивільного кодексу України, а підставою позову - факт припинення договору. Саме ці обставини визначають характер спірних правовідносин як недоговірних. У зв`язку з цим, застосування пункту 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України є передчасним та безпідставним, оскільки відсутня головна умова для його застосування - наявність угоди сторін про передачу саме цього спору (спору про стягнення безпідставно набутих коштів у зв`язку з припиненням договору) на вирішення третейського суду.
Згідно з положеннями статті 76 Господарського процесуального України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною 1 статті 86 цього ж кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Згідно з частиною 2 статті 277 цього Кодексу неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, а також якщо судове рішення підписано не тим складом суду, що розглянув справу, або судом розглянуто справу за відсутності будь-кого з учасників справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
У даному випадку суд першої інстанції, дійшовши помилкового висновку про поширення третейського застереження на спір, який має недоговірний характер, порушив норми процесуального права, зокрема, пункт 7 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, застосувавши його за відсутності на те правових підстав. 
Отже, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду, ухвала Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026 підлягає скасуванню як така, що постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, відповідно, апеляційна скарга фермерського господарства «Овен» підлягає задоволенню, а справа №908/3902/25 - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 269, 275, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу фермерського господарства «Овен» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026 про залишення позову без розгляду - задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 28.01.2026 про залишення позову без розгляду - скасувати.
3. Справу №908/3902/25 направити до Господарського суду Запорізької області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду. Якщо у судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судового рішення, або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 23.03.2026

Головуючий суддя О.І. Кучеренко

судді Т.Ю. Демчина 

А.О. Кошля