ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року Чернігів Справа № 620/44/26

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) за допомогою системи ''Електронний суд'' звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС у Чернігівській області, відповідач), в якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №106-ДВ від 10.12.2025р. про відкликання дозволу на імміграцію №6/631 від 13.02.2009р. громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №740122600005949 від 10.12.2025р про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області направити інформацію у Держприкордонслужбу про протиправність і скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №106-ДВ від 10.12.2025р. про відкликання дозволу на імміграцію №6/631 від 13.02.2009р. громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про відкликання посвідки на постійне проживання посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином російської федерації, при цьому з 25 лютого 2009 року і по теперішній час зареєстрований і проживає в Україні в м. Ніжин Чернігівської області. 03.03.2020 позивач отримав посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 видану органом 7401. В свою чергу, рішенням Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №106-ДВ від 10.12.2025 на підставі пункту 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» відкликаний дозвіл на імміграцію №6/631 від 13.02.2009 виданий на ім`я позивача. Також рішенням Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №740122600005949 від 10.12.2025 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 25.04.2018р. №321, відкликана посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 видана на ім`я позивача. Підставою при прийняття спірних рішень вказані посилання на пункт 2 частини 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та підпункт 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 25.04.2018р. №321, тобто у зв`язку з тим, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадянському порядку в Україні. Однак, оскаржувані рішення не містять посилань на конкретні обставини, встановлені щодо позивача, які відповідно до пункту 2 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III можуть бути підставами для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.01.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в електронній формі. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень. 
Відповідачем, у межах встановленого судом строку, подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначає, що рішення УДМС у Чернігівській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 106-ДВ від 10.12.2025 та про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 10.12.2025 прийняті на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття таких рішень, а підстави для їх скасування відсутні. Зокрема, вказує про вчинення позивачем адміністративних правопорушень. Також відповідач вказує про необґрунтованість заявленої позивачем суми судових витрат.
Позивачем подана відповідь на відзив, в якій зазначені аналогічні обставини, викладені в позові.
Ухвалами суду від 28.01.2026 відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та про залучення третьої особи.
Відповідачем подані заперечення, в яких зазначені аналогічні обставини, викладені у відзиві.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке. 
Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 є громадянином російської федерації. 
13.02.2009 позивач отримав від УГІРФО УМВС України в Чернігівській області дозвіл на імміграцію в Україну № 6/631 на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
З 25 лютого 2009 року по теперішній час позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи №15.1-01/853 від 21.01.2020, виданої виконавчим комітетом Ніжинської міської ради.
18.02.2009 на підставі вищезазначеного дозволу на імміграцію позивача було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 .
19.02.2020 Ніжинським відділом УДМС у Чернігівській області позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців на території України, а саме за проживання на території України за недійсними документами, без своєчасного обміну посвідки на постійне проживання в Україні по досягненню 45-річного віку, за частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 гри, що підтверджується протоколом серії ПР МЧГ № 000320 від 19.02.2020 та постановою серії ПН МЧГ № 000321 від 19.02.2020.
03.03.2020 УДМС у Чернігівській області оформило позивачу в порядку обміну посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 строком дії до 01.03.2030. 
17.10.2025 до УДМС у Чернігівській області надійшло обґрунтоване подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - УМП ГУНП в Чернігівській області) № 78868-2025 від 17.10.2025 про скасування позивачу дозволу на імміграцію на підставі пункту 2 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» у зв`язку з тим, що його дії становлять загрозу громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Також до листа № 78868-2025 від 17.11.2025 УДМС у Чернігівській області отримало обґрунтоване подання УМП ГУНП в Чернігівській області № 98621-2025 від 17.11.2025 про відкликання позивачу дозволу на імміграцію на підставі пункту 2 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
Так, відповідно до вищезазначених подань, у ході проведення профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері було встановлено порушення позивачем вимог Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), Закону України від 30.06.1993 № 3353-ХІІ «Про дорожній рух» та постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 «Про правила дорожнього руху», у зв`язку з чим співробітниками поліції стосовно нього складалися матеріали про адміністративні правопорушення, а саме: 24.04.2024 - адміністративний протокол № ААД/253380 за частиною першою статті 130 КУпАП (керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції); 24.02.2025 - адміністративний протокол та постанова № ЕНА/1991487 за частиною другою статті 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом).
Під час перевірки наявності підстав для відкликання дозволу на імміграцію УДМС у Чернігівській області встановлено, що за відомостями Єдиного реєстру боржників стосовно позивача наявні виконавчі провадження № 75093501 та № 77800983 про стягнення штрафів у сфері безпеки дорожнього руху у справах про адміністративні правопорушення. 
10.12.2025 УДМС у Чернігівській області за результатами розгляду подання про відкликання дозволу на імміграцію прийняло рішення № 106-ДВ про відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та рішенням № 740122600005949 відкликало позивачу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 на підставі підпункту 1 пункту 64 Поряду оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі - Порядок № 321), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.
У зв`язку з відкликанням дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання 10.12.2025 Ніжинський відділ УДМС у Чернігівській області на виконання вимог частини першої статті 13 Закону України «Про імміграцію» прийняв рішення № 7423130100020156 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким позивача зобов`язано покинути територію України до 08.01.2026.
Вважаючи рішення відповідача №106-ДВ від 10.12.2025 про відкликання дозволу на імміграцію №6/631 від 13.02.2009 та №740122600005949 від 10.12.2025 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).
Відповідно до статті 4 Закону № 3773-VI іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Згідно з статтею 1 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
За правилами частин першої, третьої статті 4 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, що діяла на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.
Статтею 12 Закону № 2491-ІІІ передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили 
чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на 
строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. 
За приписами чч. 1-2 статті 13 Закону № 2491-ІІІ орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, 
стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на 
імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього 
рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на 
постійне проживання. 
Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Пунктом 64 Порядку № 321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.
Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/ територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку № 321).
Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів вбачається, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, окреслених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983). 
Згідно з пунктами 21-23 Порядку № 1983 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію. Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.
Спір у даній справі виник у зв`язку із прийняттям відносно громадянина російської федерації рішень №106-ДВ від 10.12.2025 про відкликання дозволу на імміграцію №6/631 від 13.02.2009 та №740122600005949 від 10.12.2025 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 , у зв`язку з тим, що за даними подання дії позивача становлять загрозу громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Відповідно до пунктів 3, 6, 9 та 10 частини першої статті 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон № 2469-VIII):
- громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;
- загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;
- національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;
- національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, у ході проведення профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері було встановлено порушення позивачем вимог законодавства України, у зв`язку з чим співробітниками поліції стосовно нього складалися матеріали про адміністративні правопорушення, а саме: 24.04.2024 - адміністративний протокол № ААД/253380 за частиною першою статті 130 КУпАП (керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції); 24.02.2025 - адміністративний протокол та постанова № ЕНА/1991487 за частиною другою статті 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом).
Також під час перевірки наявності підстав для відкликання дозволу на імміграцію УДМС у Чернігівській області встановлено, що за відомостями Єдиного реєстру боржників стосовно позивача наявні виконавчі провадження № 75093501 та № 77800983 про стягнення штрафів у сфері безпеки дорожнього руху у справах про адміністративні правопорушення. 
Суд зазначає, що відповідачем безпідставно взято до уваги відомості, наведені у поданні про вчинені позивачем адміністративні правопорушення, оскільки вищевказані адміністративні правопорушення, вчинені позивачем не становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, вони не є систематичними та не є триваючими.
Також не становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні відомості з Єдиного реєстру боржників стосовно позивача про наявні виконавчі провадження № 75093501 та № 77800983 про стягнення штрафів у справах про адміністративні правопорушення.
Суд при вирішенні цієї справи враховує, що при прийнятті рішень про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.
Позивач народився в м. Ніжині Чернігівської області. Має двох повнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають в м. Ніжині. Мати позивача та його діти є громадянами України.
В той же час, відповідачем при прийнятті оскаржених рішень не враховано, що дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав ще в 2009 році. При цьому, до моменту скасування даного дозволу доказів вчинення протягом цього часу позивачем протиправних дій, які завдали шкоду національній безпеці або громадському порядку в Україні, до суду не надано.
Доказів притягнення позивача до кримінальної відповідальності протягом тривалого проживання на території України суду не надано. 
Суд зазначає, що міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989 року, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою BP №789-ХІІ від 27.02.1991).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192 ,15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-V від 20.09.2006 (ст. 4)).
Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини, «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, №307, р. 55, § 86).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.
У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).
Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.
У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача. 
Відтак, оскаржувані рішення не відповідають вимогам статті 2 частини 2 КАС України, що свідчить про його протиправність.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення відповідача не відповідають критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.
В силу положень ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №106-ДВ від 10.12.2025 про відкликання дозволу на імміграцію №6/631 від 13.02.2009 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №740122600005949 від 10.12.2025 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області направити інформацію у Держприкордонслужбу про протиправність і скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №106-ДВ від 10.12.2025р. про відкликання дозволу на імміграцію №6/631 від 13.02.2009р. громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про відкликання посвідки на постійне проживання посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області направити інформацію до ДМС України про видалення з бази даних ДМС України інформації про недійсність посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то останні задоволенню не підлягають, оскільки заявлені наперед у часі, стосується майбутніх правовідносин, відносно яких матеріали судової справи не містять взагалі будь-яких доказів існування у суб`єкта владних повноважень нездоланного наміру вчиняти відносно позивача порушення закону або ухилятись від виконання юридичних наслідків, створених подією набуття рішенням суду у справі №620/44/26 законної сили.
Позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.
Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року №6-рп/2013.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).
Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.
За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмету спору.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Суд зазначає, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн позивачем надані суду: ордер на надання правничої допомоги; договір про надання правничої допомоги №511/25 від 15.12.2025; додаткову угоду до договору від 15.12.2025; квитанцію до прибуткового касового ордера № 511/25 від 15.12.2025; розрахунок-акт суми гонорару і витрат на професійну правничу допомогу від 25.12.2025.
Відповідно до частини 6 та 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач у своєму відзиві заявляє про неспівмірність витрат на правничу допомогу.
Так, суд зазначає, що дана справа є справою незначної складності, цей спір не потребував значних затрат часу, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи для адвоката.
Враховуючи наведене, виходячи із конкретних обставин справи та в зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 5000,00 грн.
З урахуванням зазначеного, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. 
Керуючись ст. ст. 139, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №106-ДВ від 10.12.2025 про відкликання дозволу на імміграцію №6/631 від 13.02.2009 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №740122600005949 від 10.12.2025 про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В решті позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 51А,м. Чернігів,Чернігівська обл., Чернігівський р-н,14013, код ЄДРПОУ 37804450). 

Повне судове рішення складено 09.03.2026.

Суддя Оксана ТИХОНЕНКО