КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4077/2026
Справа № 369/17307/23

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

11 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Оніщука М.І., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Фінагеєвої І.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа виконавчий комітет Вишневої міської ради про визнання права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду порушеним та визнання права власності на квартиру,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 звернулися до суду з даним позовом, просили визнати їх право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду порушеним та визнати за ними право власності на квартиру пл. 81,13 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 у рівних частках, покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивували тим, що 16 листопада 2004 року між Державним об`єднанням «Південно-Західна залізниця» (нині АТ «Укрзалізниця») та працівником залізниці ОСОБА_1 підписано угоду, відповідно до умов якої ДТГО «Південно-Західна залізниця» зобов`язалося упродовж двох років позачергово надати ОСОБА_1 житлову площу, а ОСОБА_1 зобов`язався сумлінно виконувати свої посадові обов`язки впродовж не менше як двох років. Даний правочин узгоджено з профспілкою та внесено ОСОБА_1 разом із сім`єю до списку на надання житлової площі працівникам Південно-Західної залізниці в м. Вишневе в будинку АДРЕСА_2 . 
29 листопада 2004 року керівництвом і профспілкою ДТГО «Південно-Західна залізниця» видано спільну постанову № Н-4-1015, якою ОСОБА_1 надано 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 . У даній постанові зазначається, що ОСОБА_1 на той час був прописаний разом з сім`єю у м. Коростені Житомирської області в службовій квартирі, яка була ним повернута при переведенні на роботу. 
Згідно з наказом начальника Південно-Західної залізниці від 15 грудня 2003 року № 1084/ос, ОСОБА_1 переведений з Коростенської колійної машинної станції на посаду заступника начальника галузевої служби колії по ремонтно-колійним роботам з наданням жилої площі. Так, 29 листопада 2004 року листом № Н-3-1553 державна адміністрація Південно-Західної залізниці звернулася до міського голови м. Вишневе з клопотанням оформити ордер на придбану залізницею квартиру на заселення її сім`єю працівника залізниці ОСОБА_1 , котрий переведений на постійну роботу в Управління Південно-Західної залізниці.
23 грудня 2004 року виконком Вишневої міської ради прийняв рішення № 124, відповідно до якого ОСОБА_1 разом з сім`єю з 4 осіб видано ордер від 30 грудня 2004 року № 00071 на право зайняття вказаного житла, а саме 3-кімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_4 . На підставі клопотання керівництва Південно-Західної залізниці від 24 січня 2006 року № НЗП-8-24 виконавчим комітетом Вишневої міської ради прийнято рішення від 24 лютого 2006 року № 17/1 про закріплення вказаної квартири у державну власність.
У 2014 році ДТГО «Південно-Західна залізниця» реорганізовано шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця», а згодом змінено тип товариства з публічного та приватне та перейменовано його в АТ «Українська залізниця». Внаслідок процесу реорганізації будь-які відомості щодо даного майна - квартири, де 20 років на законних підставах разом із сім`єю мешкає ОСОБА_1 , на думку АТ «Українська залізниця», втрачені, оскільки вказане майно не обліковується на балансі структурних підрозділів Товариства.
Перебуваючи в трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» з 07 липня 1997 року по теперішній час ОСОБА_1 з 2014 року неодноразово звертався до керівництва АТ «Українська залізниця» з проханням надати дозвіл на приватизацію виділеної йому з сім`єю відповідно до законодавства квартири, проте до цього часу не зміг приватизувати отримане житло, оскільки АТ «Українська залізниця» позбавила його з сім`єю цього права. Причиною відмови є той факт, що дане майно не обліковується на балансі структурних підрозділів Товариства, крім того, в апараті управління АТ «Українська залізниця» відсутні структурні підрозділи, які здійснюють приватизацію державного житлового фонду. Так, листами від 22 лютого 2023 року та 15 березня 2023 року Департаментом майнової політики АТ «Українська залізниця» офіційно підтверджено, що до пошуку інформації стосовно квартири, в якій мешкають позивачі, залучені всі причетні структурні підрозділи АТ «Українська залізниця», проте дане майно не обліковується на балансі структурних підрозділів Товариства.
При зверненні до органу місцевого самоврядування було отримано відповідь про відсутність повноважень щодо розпорядження даним майном. 

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2025 року в позові відмовлено.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказували, що 03 лютого 2025 року відбулося судове засідання, по закінченню слухання сторони поставили свої підписи у судовій розписці щодо ознайомлення з датою наступного засідання, яке відбудеться 24 квітня 2025 року. Незважаючи на явку сторін в засідання, судом постановлено ухвалу від 03 лютого 2025 року про те, що в зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Наступне засідання відбулось 24 квітня 2025 року. Сторони з`явилися в судове засідання, відбулося слухання справи, проте у довідці суду від 24 квітня 2025 року зазначено, що справа слухається за відсутності сторін, і фіксування судового процесу не здійснюється. У цей же день сторони поставили свої підписи у судовій розписці про ознайомлення з датою чергового засідання, яке було призначене на 19 червня 2025 року. Більше засідань по справі не проводилося. Так, зокрема, засідання, призначене на 19 червня 2025 року, не відбулося в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, а в усному порядку сторонам повідомили, що слухання справи переноситься на невизначену дату, з огляду на той факт, що суддя перебуватиме у відпустці. Попри відсутність судді у зв`язку з хворобою в матеріалах справи наявна довідка від 19 червня 2025 року, у якій зазначено про проведення судового засідання за відсутності сторін, і що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
01 жовтня 2025 року в ЄДРСР по справі № 369/17307/23 несподівано з`явилося рішення від 29 вересня 2025 року, яким позивачам відмовлено у позові. В оспорюваному рішенні зазначено, що представник позивачів подала заяву про розгляд справи за її відсутності, однак такої заяви представником позивачів не подавалося. 
Пояснювали, що у рішенні судом описується зразкова, класична процедура передачі майна, що не є випадком, у якому опинилися позивачі. Водночас, описуючи класичну процедуру передачі майна, судом залишено поза увагою спеціальний Закон України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», яким регулюються питання щодо безоплатної передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. В результаті суд дійшов хибного висновку, що передача до комунальної власності квартири, в якій мешкають позивачі, можлива тільки за рішенням вищого органу управління, а саме загальних зборів, функції якого виконує Кабінет Міністрів України.
Таку позицію суду вважали помилковою, оскільки відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 4 Закону передача об`єктів житлового фонду з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном. Тобто питання щодо передачі такого об`єкта житлового фонду, як квартира, в якій мешкають позивачі, з державної в комунальну власність з метою його подальшої приватизації, вирішує суто відповідач як орган, уповноважений управляти державним майном, і у господарському віданні якого знаходиться це майно.
Крім того, в оспорюваному рішенні судом фрагментарно наведені висновки з інших судових рішень, які за своїм змістом та предметом позову не підходять для вирішення саме даної спірної ситуації, яка склалася між сторонами.
Пояснювали, що 21 рік на законних підставах ОСОБА_1 як працівник залізниці, що переведений на роботу в м. Київ, разом з сім`єю зареєстрований та проживає у придбаному конкретно для нього житлі в м. Вишневе, проте приватизувати його не може, хоча законодавець повною мірою наділяє його таким правом. Причина, котра унеможливлює розпочати приватизаційний процес в установленому порядку, полягає в тому, що внаслідок реорганізації ДТГО «Південно-Західна залізниця» у АТ «Укрзалізниця», проведеної у 2014-2018 роках, дана квартира зникла з балансового обліку структурних підрозділів залізниці. 
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 жовтня 2025 року, дана квартира досі закріплена у державній власності на підставі рішення виконкому Вишневої міської ради від 21 лютого 2006 року № 17/1.
Посилаючись на положення Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», вказували, що квартира, в якій вони проживають, підлягає безоплатній передачі з права державної власності в комунальну власність як об`єкт житлового фонду, який перебуває у повному господарському віданні державного підприємства. Ініціатива щодо передачі такого об`єкта житлового фонду з державної в комунальну власність може виходити, згідно зі ст. 3 вказаного Закону, від органів, уповноважених управляти державним майном, яким воно передано в користування. У даному випадку питання щодо передачі такого об`єкта житлового фонду з державної в комунальну власність з метою його подальшої приватизації вирішує суто відповідач як орган, уповноважений управляти державним майном. Проте відповідач, втративши облікові записи на квартиру під час тривалого процесу реорганізації, перешкоджає у проведенні приватизації особам, які мають на це законне право.
Крім того, вважали, що твердження суду першої інстанції про залучення в якості відповідача органу приватизації є калькою з інших судових рішень з приватизаційних питань, за даних обставин орган приватизації не може виступати відповідачем, оскільки він в даному випадку нічого не порушував, а натомість, сприяв позивачам у вирішенні їх питання.
З огляду на втрату облікових балансових записів щодо даної квартири в структурних підрозділах залізниці, що унеможливлює прийняття відповідачем рішення про безоплатну передачу об`єкта права державної власності (квартири) у комунальну власність, неможливість передачі квартири з балансу на баланс за актом приймання-передачі з метою її подальшої приватизації позивачами, ними вбачається як позбавлення їх законного права на приватизацію. Тому єдиним дієвим способом законної форми зміни власності даної квартири, що відбувається при приватизації державного майна, буде вмотивоване судове рішення про визнання права позивачів на безоплатну приватизацію державного житлового фонду порушеним, та визнання за позивачами право власності на квартиру, в якій вони мешкають сім`єю, в рівних частках.

Від відповідача АТ «Укрзалізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, визнати поважними причини пропуску строку подання відзиву на апеляційну скаргу та прийняти його, посилаючись на те, що належним представником відповідача у даній справі є адвокат Будова Н.М., яка з 27 грудня 2025 року по 04 січня 2026 року перебувала у відпустці, тому апеляційну скаргу та ухвалу про відкриття апеляційного провадження у даній справі нею отримано лише 05 січня 2026 року. Крім того, масові відключення електроенергії в зв`язку з ракетними обстрілами та перебої в роботі інтернету призвели до неможливості вчасно подати відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві відповідач посилався на те, що не є ані власником, ані балансоутримувачем спірної квартири, власником якої є держава в особі Верховної Ради України на праві повного господарського відання ДТГО «Південно-Західна залізниця». Відповідно до відомостей ЄДРПОУ, ДТГО «Південно-Західна залізниця» перебуває в стані припинення за рішенням засновників, однак не є припиненим. 
АТ «Укрзалізниця» є власником майна, переданого йому, в тому числі, і ДТГО «Південно-Західна залізниця», згідно передавального акту, затвердженого Міністром інфраструктури України від 18 серпня 2015 року.
Як зазначено у відзиві на позовну заяву, спірна квартира до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця», а в подальшому АТ «Укрзалізниця», не передавалась, та у подальшому за відповідачем не перереєструвалась. Тому твердження позивачів, що спірна квартира нібито зникла з балансового обліку структурних підрозділів залізниці, є абсурдним, оскільки квартира взагалі на балансі відповідача не перебувала, а знаходиться на праві повного господарського відання іншої юридичної особи ДТГО «Південно-Західна залізниця», яка не є припиненою.
Представник позивачів, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, помилково зазначає про те, що питання щодо передачі спірної квартири з державної в комунальну власність з метою її приватизації вирішує суто відповідач, як орган, уповноважений управляти державним майном, і у господарському віданні якого знаходиться це майно. Однак таке твердження є суперечливим, оскільки позивачі одночасно зазначають, що квартира нібито «втрачена і зникла з балансу».
Більше того, позивачі не порушували питання щодо передачі спірної квартири з державної в комунальну власність.
Звертав увагу, що в матеріалах справи відсутні заяви позивачів з наданням необхідних документів щодо звернення до третьої особи, відповідача та інших уповноважених осіб про приватизацію спірної квартири, передачу її в приватну власність, тобто у спосіб, передбачений законодавством, позивачами не порушувалось питання про приватизацію спірної квартири.
Твердження скаржників, що вони нібито звертались до місцевого органу влади для приватизації державного житла, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. З відповіді виконавчого комітету Вишневої міської ради від 02 травня 2023 року також не вбачається, що позивачі порушували питання приватизації займаного ними приміщення. Звернення стосувалося виключення жилого приміщення АДРЕСА_5 з числа службових. В матеріалах справи наявні лише адвокатські запити та заяви позивача до відповідача та третьої особи щодо зняття із спірної квартири статусу службової та виключення її зі складу службових житлових приміщень, однак спірна квартира статусу службового житла не має.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем пропущено лише два дні для подання відзиву на апеляційну скаргу, що не є значним порушенням процесуального строку, і що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття відзиву на апеляційну скаргу та його оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.
В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд продовжує АТ «Укрзалізниця» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 у позові про визнання права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду та визнання права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не дотримано порядок вирішення питання про приватизацію державного житлового фонду, в зв`язку із чим відсутні підстави для визнання права позивачів порушеним.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2004 року начальник Південно-Західної залізниці та ОСОБА_1 , переведений згідно наказу начальника Південно-Західної залізниці від 15 грудня 2003 року № 1084/ос на посаду заступника начальника служби колії по ремонтно-колійним роботам за переведенням з Коростенської колійної машинної станції, уклали угоду про те, що Південно-Західна залізниця гарантує надати ОСОБА_1 позачергово житлову площу на протязі 2003-2004 років, а ОСОБА_1 зі своєї сторони зобов`язується сумлінно виконувати свої посадові обов`язки на протязі менше як двох років (а. с. 17).
28 листопада 2004 року Південно-Західною залізницею направлено лист на ім`я голови Вишневської міської ради, за змістом якого, залізницею придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , в зв`язку з чим просили оформити ордер на заселення цієї квартири сім`єю їхнього працівника ОСОБА_1 , який переведений на постійну роботу в Управління Південно-Західної залізниці (а. с. 13).
29 листопада 2004 року прийнято постанову керівництва і Дорпрофсожу ДТГО «Південно-Західна залізниця» № Н-4-1015, згідно якої, керуючись ст. 49 «Правил обліку…», надано ОСОБА_1 , переведеному в установленому порядку, на родину із 4 осіб (він, дружина, дочка, син) 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 14).
Рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради від 23 грудня 2004 року № 124 затверджено витяг з постанови керівництва Дорпрофсожу ДТГО «Південно-Західна залізниця» від 29 листопада 2004 року № 14-4-1015 Про надання заступнику начальника галузевої служби колії по ремонтно-колійним роботам Управління Південно-Західної залізниці ОСОБА_1 на склад сім`ї 4 особи (він, дружина ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_7 , син ОСОБА_8 ) квартиру АДРЕСА_5 , 3-кімнатна, житлова площа 45,46 кв.м., загальна площа 81,13 кв.м., переведеному в установленому порядку згідно п. 49 Правил обліку, як працівнику, переведеному з іншої місцевості (а. с. 12).
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 вселилися в квартиру АДРЕСА_5 на підставі ордеру № 00071, виданого 30 грудня 2004 року виконавчим комітетом Вишнівської міської ради Київської області (а. с. 18) і місце їх проживання зареєстроване за вказаною адресою з 15 лютого 2005 року (а. с. 56 - 59).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 січня 2023 року, відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 відсутні (а. с. 21).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Вишневої міської ради 14 березня 2006 року, власником квартири АДРЕСА_5 є держава в особі Верховної Ради України на праві повного господарського відання за Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-Західна залізниця», форма власності державна (а. с. 19).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 березня 2006 року, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення виконкому Вишневої міської ради від 21 лютого 2006 року № 17/1 (а. с. 20).
Копія рішення виконкому Вишневої міської ради від 21 лютого 2006 року № 17/1, яким на квартиру АДРЕСА_5 оформлено право державної власності, знаходиться на а. с. 39.

Згідно витягу з ЄДРПОУ від 13 лютого 2024 року, юридична особа ДТГО «Південно-Західна залізниця» перебуває в стадії припинення (а. с. 116 - 117).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 735 затверджено статут АТ «Українська залізниця», пунктами 1, 2 якого передбачено, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - товариство) є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 53, ст. 1402). Товариство утворене як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - підприємства залізничного транспорту). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

10 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до голови правління АТ «Укрзалізниця» із заявою, в якій просив звернутися з клопотанням до органу місцевого самоврядування - виконкому Вишневої міської ради з проханням прийняти рішення про зняття статусу службового житла з вказаної квартири та виключення її зі складу службових житлових приміщень (а. с. 25).
Листом від 15 березня 2023 року АТ «Укрзалізниця» повідомило на адвокатський запит, що квартира за адресою АДРЕСА_1 не обліковується на балансі структурних підрозділів товариства, в зв`язку з чим у Товариства відсутні підстави щодо направлення клопотання до органу місцевого самоврядування про виключення квартири із складу службових жилих приміщень (а. с. 28).
Листом від 02 травня 2023 року виконавчий комітет Вишневої міської ради на адвокатський запит повідомив, що виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Зважаючи на вищевказане, відсутні правові підстави щодо виключення жилого приміщення з числа службових (а. с. 33 - 34).
Листом від 02 квітня 2025 року АТ «Укрзалізниця» повідомило на адвокатський запит, що жила площа за адресою АДРЕСА_1 не перебуває на балансі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а. с. 157).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Частинами 1, 2, 3, 10, 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. 

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин подає до органів приватизації такі документи:
заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;
копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;
копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);
копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);
довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;
технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;
копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;
документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;
копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);
заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

За змістом нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 686/24506/20 (провадження № 61-17180св21).

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в справі № 676/5226/14-ц (провадження № 61-5101св18) зазначено, що ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Вирішуючи спори щодо приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, Верховний Суд неодноразово акцентував увагу на тому, що у випадку, якщо орган місцевого самоврядування та орган приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача. Висновок щодо ефективності способу захисту права на приватизацію було викладено Верховним Судом у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22), від 17 квітня 2024 року у справі № 211/5952/21 (провадження № 61-14827св23).

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2019 року в справі 910/6642/18 викладено правові висновки, згідно яких, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові та не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору (близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 18 червня 2004 року у справі № 758/113/23, від 09 липня 2024 року у справі № 953/18523/20).

Разом із тим, доказами, наявними в матеріалах справи, не підтверджується, що позивачі зверталися до АТ «Укрзалізниця» із заявою на приватизацію квартири в установленому законом порядку, і що така заява не була розглянута відповідачем не пізніше місяця з дня її отримання.

Крім того, з відповіді виконавчого комітету Вишневої міської ради від 02 травня 2023 року вбачається, що позивачі не порушували питання приватизації займаного ними приміщення, а їх звернення стосувалося виключення жилого приміщення АДРЕСА_5 з числа службових. 

Адвокатські запити та заяви позивача до відповідача та третьої особи, наявні в матеріалах справи, стосуються зняття із спірної квартири статусу службової та виключення її зі складу службових житлових приміщень.

Так, згідно з частиною першою статті 118 ЖК України жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Разом із тим, докази включення спірного жилого приміщення до числа службових рішенням виконавчого комітету органу місцевого самоврядування в матеріалах справи відсутні, а тому вирішення питання про приватизацію квартири не потребувало попередньої зміни її статусу шляхом виключення житла з числа службових. 

У справі, що є предметом перегляду, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 разом із іншими позивачами, які є членами його сім`ї, на підставі ордеру № 00071, виданого 30 грудня 2004 року, проживають у квартирі АДРЕСА_5 (правомірне користування). Вказана квартира не має статусу службового житла та відноситься до державного житлового фонду, що свідчить про відсутність підстав вважати, що позивачі позбавлені права на її приватизацію.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем як у відзиві на позовну заяву, так і у відзиві на апеляційну скаргу заперечувалось зарахування на баланс АТ «Укрзалізниця» квартири АДРЕСА_5 .

Разом із тим, передавальний акт, як документ, що фіксує перехід усіх майнових прав та обов`язків від компанії, яка реорганізується, ДТГО «Південно-Західна залізниця», до компанії-правонаступника АТ «Укрзалізниця» яким би підтверджувались зазначені обставини, в матеріалах справи відсутній, позивачами відповідного клопотання про витребування доказів у порядку та в строки, передбачені ст. 83 ЦПК України, не заявлялося.

Відтак є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо неможливості, внаслідок втрати відповідачем облікових балансових записів щодо спірної квартири, прийняття рішення про безоплатну передачу об`єкта права державної власності (квартири) у комунальну власність, а також неможливості передачі квартири з балансу на баланс за актом приймання-передачі з метою її подальшої приватизації позивачами.

Отже, судом не встановлено обставин, що перешкоджають позивачам із дотриманням визначеної процедури звернутися до компетентного органу із метою здійснення приватизації, а отже не встановлено і підстав для визнання права позивачів на безоплатну приватизацію державного житлового фонду порушеним.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано абз. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», зі змісту якого випливає, що питання щодо передачі такого об`єкта житлового фонду, як квартира, в якій мешкають позивачі, з державної в комунальну власність з метою його подальшої приватизації, вирішує суто відповідач як орган, уповноважений управляти державним майном, і у господарському віданні якого знаходиться це майно, не становлять самі по собі передбачену законом підставу для задоволення позову, є передчасними та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, позивачі не порушували питання щодо передачі спірної квартири з державної в комунальну власність.

При цьому Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить, а визнання права власності на житлове приміщення безпосередньо судом знаходиться поза межами процедури, визначеної законодавством.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 509/3994/19 (провадження № 61-11586св23).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти росії» від 09 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17 грудня 2004 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачами не дотримано порядок вирішення питання про приватизацію державного житлового фонду.

При цьому помилкове посилання суду першої інстанції у мотивувальній частині рішення на відмову в задоволенні позову ще й тому, що орган приватизації у будь-якому випадку має бути залучений до участі у справі у якості відповідача, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог із підстав їх недоведеності та необґрунтованості, вказане посилання правового значення не має та не впливає на результат розгляду справи по суті.

Не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення доводи апеляційної скарги, що засідання, призначене на 19 червня 2025 року, не відбулося в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, та про те, що в усному порядку сторонам в суді повідомили, що слухання справи переноситься на невизначену дату, однак попри відсутність судді у зв`язку з хворобою та за відсутності сторін справу було розглянуто. 

Апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні довідки про відкладення судового засідання, призначеного на 19 червня 2025 року, в тому числі в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді.

Апеляційний суд також враховує, що в описовій частині рішення судом першої інстанції зазначено про подання представником позивачів заяви про розгляд справи за їх відсутності, що є очевидною опискою та може бути виправлене з власної ініціативи суду або за заявою учасників справи в порядку ст. 269 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Оніщук М.І.

Яворський М.А.