ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/2918/24
Провадження № 22-ц/820/621/26

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Талалай О.І.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю позивачів та їх представника, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2025 року, суддя Чевилюк З.А., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Хмельницької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації права власності та вилучення відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

встановив:

В січні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом Хмельницької міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування записів державної реєстрації права спільної часткової власності відповідачів на частки в житловому будинку АДРЕСА_1 , шляхом вилучення таких відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В обґрунтування позову вказали, що на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , розташовано глиновалькований обкладений цеглою житловий будинок, в якому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належать 4/25 та 9/50 часток, відповідно, на праві спільної часткової власності.
Рішенням Хмельницького міськвиконкому від 15.12.1988, №292 іншим співвласникам - ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , надано квартири у зв`язку з їх відселенням з вищевказаного будинку, який підлягав знесенню.
Станом на сьогодні, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, крім права спільної часткової власності позивачів зареєстровано також право спільної часткової власності відповідачів: 17/50 частки за ОСОБА_8 , на підставі дублікату договору купівлі-продажу 1-311, виданого 20.09.2023 (дублікат виданий говору купівлі-продажу №3-598 03.03.1988), 4/25 частки зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.08.1975; 4/25 частки зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 08.06.1979.
Відповідачі не проживають у будинку АДРЕСА_1 , з моменту прийняття рішення виконавчим комітетом Хмельницької міської ради народних депутатів від 15.12.1988 року, №292 та отримання в користуванні квартир. В той час як позивачі у цьому будинку постійно проживають, здійснюють поточні та капітальні ремонтні роботи будинку. 
Реєстрація права спільної часткової власності за відповідачами порушує право позивачів на користування та розпорядження нерухомим майном, у зв`язку з чим існують законні підстави для виключення відомостей про власників з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано шляхом скасування такої державної реєстрації.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що співвласники спірного будинковолодіння не обмежені в можливості утримувати будинковолодіння, користуватися та розпоряджатися ним. В той же час, позивачі не надали суду доказів на підтвердження обставин щодо порушення їх прав, як співвласників будинку, з боку відповідачів, самим фактом реєстрації за ними часток у будинковолодінні.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
На обґрунтування скарги вказали, що відповідачі, отримавши відповідні квартири та грошові компенсації за рахунок міськвиконкому, втратили свої частки у праві власності у буд. АДРЕСА_1 . Відповідачі спірний будинок не утримують, в той час як позивачі здійснили його ремонт та поліпшення, постійно проживають у ньому. Реєстрація права власності за відповідачами порушує права позивачів на користування та розпорядження будинком.
В суді позивачі та їх представник підтримали доводи апеляційної скарги. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом були повідомлені належним чином.
Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить 4/25 часток житлового будинку садибного типу з відповідною часткою надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.01.2024 (а.с. 9).
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.02.2017 належить 9/50 часток вказаного житлового будинку (а.с. 12).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, окрім права спільної часткової власності позивачів, право спільної часткової власності, зареєстровано також за ОСОБА_8 на підставі дублікату договору купівлі-продажу 1-311, виданого 20.09.2023 (дублікат виданий договору купівлі-продажу №3-598 03.03.1988) - у розмірі 17/50 частки; за ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності зареєстровано право на 4/25 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.08.1975; на 4/25 частки зареєстровано право за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 08.06.1979 (а.с. 16-17). 
Як вбачається зі змісту копії з архівного витягу виконавчого комітету Хмельницької міської ради народних депутатів від 16.11.1989, №250, ОСОБА_7 , пенсіонеру, на сім`ю з 1 чол. надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , площею 16 кв.м. Проживає в однокімнатній квартирі будинку, по АДРЕСА_3 , площею 17,8 кв.м., який підлягає знесенню. Всього проживає 5 чол. На квартирному обліку при міськвиконкомі з 18.02.1988, знімається з обліку. Квартира надається за рахунок міськвиконкому.
Відповідно до копії витягу з рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради народних депутатів від 15.12.1988, №292 «Про надання житлової площі громадянам міста», ОСОБА_3 надано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 , площею 34,8 кв.м., замість частки в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Будинок підлягає знесенню. Квартира надається за рахунок міськвиконкому.
Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради народних депутатів від 15.12.1988, №292 «Про надання житлової площі громадянам міста», ОСОБА_6 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , площею 18,0 кв.м. Проживає в будинку по АДРЕСА_3 , який підлягає знесенню. Квартира надається за рахунок міськвиконкому.
Згідно з архівним витягом з рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради народних депутатів від 15.12.1988, №292 «Про надання житлової площі громадянам міста», надано житлову площу громадянам міста, що відселяються з будинків, які підлягають знесенню: однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , площею 17,9 м.кв. - ОСОБА_5 , робітниці об`єднання «Продтовари», на сім`ю з 2 чол. Проживає в будинку по АДРЕСА_3 , який підлягає знесенню. Квартира надається в зв`язку з відселенням, за рахунок виконкому.
Відповідно до архівного витягу з рішення виконкому Хмельницької міської ради від 16.02.1989, №33 «Про надання житлової площі громадянам міста», відмінено п. 5.27. рішення №292 від 15.12.1988 про надання однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_9 . Ордер №026778 скасовано у зв`язку із відмовою.
Згідно з архівним витягом з рішення виконкому Хмельницької міської Ради від 20.07.1989, №161 «Про надання житлової площі громадянам міста про заселення будинку по АДРЕСА_7 », надано житлову площу громадянам, які відселяються з будинків, які підлягають знесенню: трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 , площею 42,5 м.кв., ОСОБА_10 «так му документі» ОСОБА_11 , робітниці об`єднання «Промтовари», на сім`ю з 4 чол. Проживає в двокімнатній квартирі АДРЕСА_9 , площею 18,8 м.кв., який підлягає знесенню. Всього проживає 4 чол. Квартира надається за рахунок міськвиконкому.
ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_6 , що підтверджується матеріалами спадкової справи, у зв`язку з чим була залучена до справи як правонаступник співвласника. 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 7 ЖК України визначено, що періодично, у строки, встановлювані Кабінетом Міністрів України, провадиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради. Непридатні для проживання жилі приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів може бути переобладнено в нежилі за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради. Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За змістом статей 110 та 112 ЖК України громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом; будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.
Якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення, залежно від належності будинку, надається виконавчим комітетом місцевої ради чи державною, кооперативною або іншим громадським об`єднанням, а в разі неможливості надання жилого приміщення, цією організацією - виконавчим комітетом місцевої ради.
Відповідно до статті 113 ЖК України надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат.
За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім`ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру.
Надаване громадянам у зв`язку із виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам (стаття 114 ЖК України).
Відповідно до статті 171 ЖК України у разі знесення жилих будинків, що є в приватній власності громадян, у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду. Крім того, власникам жилих будинків на їх вибір або сплачується вартість будинків, будівель та пристроїв, що зносяться, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель та пристроїв за своїм розсудом.
Метою даної норми є захист житлових прав власника будинку та інших громадян, які постійно проживають у будинку, і які позбавляються житла у зв`язку із знесенням цього будинку, що є місцем постійного їх проживання, шляхом надання цим особам для проживання іншого жилого приміщення; та по-друге, захист майнових прав власника будинку шляхом відшкодування йому вартості будинку, що зноситься.
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 у справі №6-35цс13.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Згідно зі статтею 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.
Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
Згідно з статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Згідно з статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику забезпеченої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності щодо неї.
Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (рішення Конституційного Суду України від 14.07.2020, №8-р/2020).
Оцінка доводам позивачів щодо порушення їх права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою (постанова Верховного Суду від 17.09.2025 у справі №375/32/23).
Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи. Зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)).
Разом з тим, відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 29.08.2023у справі №910/5958/20).
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_8 , у розмірі 17/50 частки; ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_6 ), у розмірі 4/25 частки; ОСОБА_3 , у розмірі частки 4/25, а також позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , по 4/25 та 9/50 часток, відповідно.
Належних та достовірних доказів про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , було переведено у нежитловий, а право спільної часткової власності відповідачів припинено, матеріали справи не містять.
Сам по собі факт виселення відповідачів зі спірного будинку, якого фактично не було знесено, тобто він не був знищений як об`єкт майнових прав, не є підставою для висновку про припинення права спільної часткової власності відповідачів на цей будинок.
Позивачами жодним чином не обґрунтовано порушення відповідачами їх прав, зокрема, в частині реєстрації за ними права спільної часткової власності на належне їм нерухоме майно.
Також колегія суддів звертає увагу позивачів на те, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації.
Задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права спільної часткової власності відповідачів без вирішення спору по суті щодо їх речових прав на будинок АДРЕСА_1 , суперечитиме зазначеній імперативній вимозі закону та призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на частку у спірному майні. 
Слід також зауважити, що, як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.06. 2020 у справі №922/2589/19, з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а отже, відсутня необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить - не спроможний надати особі ефективний захист її прав.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 березня 2026 року.

Судді:        Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

О.І. Талалай