П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/25171/25	

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Федусика А.Г., Семенюка Г. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 у справі № 420/25171/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 поновити з 01 травня 2025 року виплату пільг щодо 50-відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України від 24.03.1998 № 203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” без застосування вимог пункту 7 Прикінцевих положень Закону України від 19.11.2024 № 4059-ІХ “Про Державний бюджет України на 2025 рік” і постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 № 1553 “Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 389”.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити з 01 травня 2025 року виплату ОСОБА_1 пільг щодо 50- відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України від 24.03.1998 № 203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” без застосування вимог пункту 7 Прикінцевих положень Закону України від 19.11.2024 № 4059-ІХ “Про Державний бюджет України на 2025 рік” і постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 № 1553 “Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 389”.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 04 грудня 2007 року отримав посвідчення ветерана військової служби після звільнення з лав Збройних Сил України 30 листопада 2007 року. 
До 30 квітня 2025 року Позивач отримував пільги на 50-відсоткову знижку плати за житлово-комунальні послуги згідно з пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” (далі - Закон № 203/98-ВР). 
Разом з цим з 01 травня 2025 року було зупинено виплату пільг, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону № 203/98-ВР щодо 50-відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги на підставі пункту 7 Прикінцевих положень Закону України від 19.11.2024 № 4059- IX “Про Державний бюджет України на 2025 рік” (далі - Закон № 4059-ІХ) і постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 № 1553 “Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 389” (далі - Постанова № 1553).
Позивач 09 липня 2025 року звернувся до Відповідача із Заявою № 19452/К-1500-25 щодо поновлення з 01 травня 2025 року виплати пільг щодо 50-відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону № 203/98-ВР і надання копії розрахунку заборгованості з виплати нарахованих пільг на підставі вимог статті 19, 46, 58 Конституції України, пункту 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” (далі - Указ № 64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (далі - Закон №2102-ІХ) та висновків Конституційного Суду України в рішеннях від 22.05.2008 № 10-рп/2008, 27.02.2020 № З-р/2020, 28.08.2020 № 10-р/2020.
Однак, у Листі-відповіді від 22.07.2025 № 20324-19452/К-02/8-1500/25 Відповідач відмовив у поновленні з 01 травня 2025 року виплати Позивачу пільг щодо 50- відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги, посилаючись на Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 389 (далі - Порядок № 389), тому, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї Позивача в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу (у 2025 році - 4240,00 грн.).
Такі дії Відповідача Позивач вважає протиправними, оскільки за змістом пункту 1 Порядок № 389 визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, тепло- та електропостачання, природний газ (в тому числі послуги з транспортування, розподілу та постачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, а також підтвердження права на інші види пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо) відповідно до законодавства.
Разом з тим, у пункті 2 Порядку №389 (станом на 04.06.2015 та із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №36 від 27.01.2016, №498 від 12.07.2017 - застосовується з 1 липня 2017року, № 595 від 26.07.2018, № 2 від 10.01.2019) щодо переліку категорій осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законами України та на які поширюється дія цього Порядку, відсутній Закон № 203/98-ВР стосовно статусу ветеранів військової служби та їх соціального захисту.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 389 пільги, зазначені у пункті 1 цього Порядку, надаються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
Позивач вважає, що доповнення статті 7 Закону № 203/98-ВР частиною п`ятою відповідно до змін згідно із Законом № 107-VI за своїм змістом аналогічні положенням пунктів 1 і 3 Порядку № 398, але ветеранів військової служби, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законом № 203/98-ВР, не було внесено до переліку категорій осіб у пункті 2 цього Порядку з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 щодо визнання зміни, пов`язаної із зазначеним доповненням, неконституційною та виключення такої зміни Законом № 1914-ІХ.
Отже, на підставі рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10- рп/2008, враховуючи вимоги статті 58 і 64 Конституції України на період дії правового режиму воєнного стану, Позивач дійшов висновку, що положення пункту 7 Прикінцевих положень Закону № 4059-ІХ та доповнення Постанови № 389 пунктом згідно з Постановою № 1553 щодо умов надання зазначених вище пільг ветерану військової служби є протиправними та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Позивач вважає, що за висновком Конституційного Суду України, у разі виникнення колізії між актами однакової юридичної сили суди мають застосовувати підхід щодо пріоритетності норм спеціального закону над нормами загального закону. 
Оскільки в Законі № 203/98-ВР шляхом внесення відповідних змін не були відображені окремим законом положення пункту 7 Прикінцевих положень № 4059-ІХ і Постанови № 1553, то ці положення не можуть бути застосовані до спірних правовідносин як такі, що не передбаченні спеціальним Законом № 203/98-ВР, та визнані неконституційними на підставі рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008. У зв`язку із прийняттям цього рішення Конституційним Судом України положення частини п`ятої статті 7 Закону № 203/98-ВР втратили чинність з 22.05.2008 та застосуванню надалі не підлягають.
З огляду на зазначене вище можна дійти висновку, що надання (делегування) законодавчим органом додаткових повноважень уряду України у питаннях реалізації соціальної політики щодо пільг ветеранам військової служби в умовах воєнного стану, у тому числі й тих, які віднесені виключно до повноважень Верховної Ради України, не відповідає статті 6 Конституції України та є незаконним.
Отже, на думку позивача, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при вирішені питання надання пільг ветеранам військової служби особам відповідно до Закону № 203/98-ВР підлягають застосуванню положення цього Закону, який має вищу юридичну силу, а не норми Порядку № 389 з урахуванням змін згідно із Постановою № 1553, якими з 01.05.2025 зупинено виплату Позивачу 50-відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги.
До суду 25 серпня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що відповідно до пункту 3 Порядку надання пільг на оплату житлово- комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 № 373 “Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі”, ветерани військової служби мають право на пільги згідно Закону України від 24.03.1998 № 203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист”. Відповідно до пункту 6 статті 6 Закону ветеранам військової служби надається 50- відсоткова знижка плати за комунальні послуги.
Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 №1553 внесено зміни до Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389, згідно з яких пільги, зокрема, ветеранам військової служби надаються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу (у 2025 році - 4240,00 грн). Для осіб, які отримували пільги у період до 31 грудня 2024 року включно, визначення права на отримання пільги застосовується після закінчення опалювального сезону 2024/2025 років, тобто з 01.05.2025.
Отже, представник відповідача зазначає, що з травня 2025 року позивачу автоматично визначено право на отримання пільг на період з 01.05.2025 по 31.12.2025.
Оскільки середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивача в розрахунку на одну особу за шість місяців (з 01.10.2024 по 31.03.2025) на момент визначення права склав 16032,37 грн, тому пільги на житлово-комунальні послуги автоматично не призначені.
Своєю чергою, позивач надав відповідь на відзив (вхід. № 85199/25 від 19.08.2025 року), відповідно до якої наполягав на задоволенні позову.
На виконання ухвали із супровідним листом за вхід. № ЕС/83864/25 від 15.08.2025 року відповідач надав до суду копії документів щодо пільг з оплати комунальних послуг позивачу. 

Короткий зміст рішення та мотиви суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 06.10.2025 у справі № 420/25171/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) щодо відмови ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) поновити з 01 травня 2025 року виплату пільг щодо 50-відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України від 24.03.1998 № 203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” без застосування вимог пункту 7 Прикінцевих положень Закону України від 19.11.2024 № 4059-ІХ “Про Державний бюджет України на 2025 рік” і постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 № 1553 “Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 389”.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) поновити з 01 травня 2025 року виплату ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) пільг щодо 50- відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону України від 24.03.1998 № 203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” без застосування вимог пункту 7 Прикінцевих положень Закону України від 19.11.2024 № 4059-ІХ “Про Державний бюджет України на 2025 рік” і постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2024 № 1553 “Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 389”.
Стягнув з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зміна правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін до Закону №203/98-ВР, а інші нормативно-правові акти підлягають застосуванню лише у випадку їх прийняття відповідно до цих законів.
Враховуючи встановлені судом обставини, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, оцінюючи викладені сторонами доводи, суд дійшов висновку, що дії відповідача не відповідають ознакам, передбаченим у ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема, вони вчинені не у спосіб, передбачені законом, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та належать задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що оскільки середньомісячний сукупний дохід сім`ї Позивача в розрахунку на одну особу за шість місяців (з 01.10.2024 по 31.03.2025) на момент визначення права склав 16032,37 грн., тому пільги на житлово-комунальні послуги автоматично не призначені;
- інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України.
Позивач є ветераном військової служби, що підтверджено посвідченням Серія НОМЕР_2 від 24.12.2007.
Також позивач перебуває на обліку Головного управління ПФУ в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років, що підтверджено пенсійним посвідченням Серія НОМЕР_3 .
Позивач у позовні заяві зазначив, що до 30 квітня 2025 року він отримував пільги на 50-відсоткову знижку плати за житлово-комунальні послуги згідно з пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” (далі - Закон № 203/98-ВР). 
Разом з цим з 01 травня 2025 року було зупинено виплату пільг, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону № 203/98-ВР.
Позивач 09 липня 2025 року звернувся до Відповідача із Заявою № 19452/К-1500-25 щодо поновлення з 01 травня 2025 року виплати пільг щодо 50-відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону № 203/98-ВР і надання копії розрахунку заборгованості з виплати нарахованих пільг на підставі вимог статті 19, 46, 58 Конституції України, пункту 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” (далі - Указ № 64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (далі - Закон №2102-ІХ) та висновків Конституційного Суду України в рішеннях від 22.05.2008 № 10-рп/2008, 27.02.2020 № З-р/2020, 28.08.2020 № 10-р/2020.
Однак, листом від 22.07.2025 № 20324-19452/К-02/8-1500/25 Відповідач відмовив у поновленні з 01 травня 2025 року виплати Позивачу пільг щодо 50- відсоткової знижки плати за житлово-комунальні послуги, посилаючись на те, що постановою КМУ від 31.12.2024 року № 1553 внесено зміни до Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 389 (далі - Порядок № 389), згідно з яких пільги, зокрема, ветеранам військової служби надаються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу (у 2025 році – 4240 грн), та оскільки середньомісячний сукупний дохід сім`ї позивача в розрахунку на одну особу за шість місяців (з 01.10.2024 по 31.03.2025) на момент визначення права склав 16032,37 грн, тому пільги на житлово-комунальні послуги автоматично не призначені.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав,
Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ст. 1-2 цього Закону, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ст. 2 ст. 3 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до ст. 3 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” (далі - Закон № 203/98-ВР) Держава гарантує кожному ветерану військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України рівні з іншими громадянами України можливості в економічній, соціальній, політичній сферах щодо задоволення різноманітних життєвих потреб, а також надає різні види допомоги шляхом, зокрема: надання пільг, компенсацій та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності та заслуженого відпочинку.
Питання соціального захисту ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та членів їхніх сімей врегульований ст. 6 Закону № 203/98-ВР.
Відповідно до п. 6 ст. 6 Закону № 203/98-ВР ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, Національної поліції України, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги), користування квартирним телефоном ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і членами їх сімей, які проживають разом з ними, в жилих будинках усіх форм власності в межах норм, передбачених законодавством, або 50-відсоткова знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення.
Частиною 4 статті 7 Закону№ 203/98-ВР передбачено, що пільги, передбачені пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередніх шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
{Статтю 7 із змінами, внесеними згідно із Законами № 2373-III від 05.04.2001, № 107-VI від 28.12.2007 - зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008, № 1357-IX від 30.03.2021; в редакції Закону № 1150-IX від 28.01.2021}
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 389 затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї (далі, - Порядок № 389).
Відповідно до п. 1 Порядку № 389 цей Порядок визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, тепло- та електропостачання, природний газ (в тому числі послуги з транспортування, розподілу та постачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, а також підтвердження права на інші види пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо) відповідно до законодавства.
Разом з цим, Рішенням Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008 положення пункту 82 розділу II втратили чинність, як такі, що є неконституційними, відповідно до якого були внесені зміни у Законі України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" , а саме статтю 7 після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: 
“Пільги, передбачені пунктами 6 та 11 статті 6 цього Закону, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну 
пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України". 
У зв`язку з цим частини четверту - п`яту вважати відповідно частинами п`ятою і шостою.
У Рішенні Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008 Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин 
це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. 
У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони. 
Положеннями п. 7 Прикінцевих положень Закону України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” установлено, що у 2025 році за умови, що розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, надаються пільги, передбачені:
абзацом 5 ч. 5 ст. 6 Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 22, ст. 262 із наступними змінами);
пунктом 11 ч. 1 та ч. 2 і 3 ст. 20, п. 1 ч. 1 та ч. 2 і 3 ст. 21, ч. 3 ст. 22 в частині пільг, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 20, і п. 14 ч. 1 ст. 22 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 13, ст. 178 із наступними змінами);
абзацами 1 і 2 п. 5 ст. 12 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 15, ст. 190 із наступними змінами);
пунктом 6 ч. 1 ст. 6, ст. 7 в частині пільг, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист” (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 40-41, ст. 249 із наступними змінами);
пунктами 4-6 ч. 1 ст. 6-1 та 6-2 Закону України “Про жертви нацистських переслідувань” (Відомості Верховної Ради України, 2000 р., № 24, ст. 182 із наступними змінами);
абзацом 3 ч. 10 ст. 6 Закону України “Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою” (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 26, ст. 896).
У той же час зміни до вказаних Законів України не внесені в частині обмеження пільг.
Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 зазначав, що предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абз. 8 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007). 
Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п. 1 ч. 2 ст. 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абз. 8 пп. 2.2 п. 2 мотивувальної частини). 
Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст. 6, ч. 2 ст. 19, ст. 130 Конституції України.
З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміна правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб можлива лише у випадку внесення відповідних змін до Закону №203/98-ВР, а інші нормативно-правові акти підлягають застосуванню лише у випадку їх прийняття відповідно до цих законів.
Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Викладені в цій постанові мотиви та аргументи дають відповідь на всі суттєві доводи апеляційної скарги. 
Доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п. п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994. 
При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх ( див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 у справі № 420/25171/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк   А.Г. Федусик