Справа № 147/490/26 
Провадження № 1-кп/147/306/26

ВИРОК
іменем України

23 березня 2026 року   с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 
з участю секретаря   ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 , 
обвинуваченого  ОСОБА_4 , 
захисника    ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 12026020140000015 від 14.01.2026 щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кошаринці Барського району Вінницької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше не судимого,
за ч.5 ст. 407 КК України, 

в с т а н о в и в:

у порушення ст. ст. 3, 41 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовець військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 облікований у військовій частині НОМЕР_2 як тимчасово прикомандирований солдат ОСОБА_4 учинив кримінальне правопорушення за наступних обставин. 20 квітня 2025 року солдат ОСОБА_4 діючи з прямим умислом із особистих мотивів з метою ухилитися від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, самовільно залишив базовий табір військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) військова частина НОМЕР_3 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до моменту його затримання 14.01.2026 в порядку ст. 208 КПК України за вчинення даного злочину у с. Кошаринці Жмеринського району Вінницької області. За час відсутності у військовій частині НОМЕР_2 солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами вказаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також учинене ним самовільне залишення військової частини не повідомляв та проводив час на власний розсуд. 
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю за обставин викладених в обвинувальному акті, щиро розкаявся, розповів про мотиви та обставини вчинення кримінального правопорушення. Пояснив, що він будучи військовослужбовцем 20 квітня 2025 року залишив військову частину НОМЕР_2 , яка знаходилася у АДРЕСА_1 . У військовій частині він на той час перебував два тижні і їх мали відправляти на Курщину. В нього була хвора матір в лікарні. З військової частини він самовільно без будь-яких дозволів поїхав до дому в с. Кошаринці. Вдома він був до 14 січня 2026 року допоки його не затримали. Він знає, що не правий, у вчиненому щиро розкаюється.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_4 визнав свою вину у повному обсязі, надав показання про обставини вчиненого ним кримінального правопорушення. Дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч.5 ст. 407 КК України. Тому просить визнати останнього винним за ч.5 ст. 407 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. При цьому запобіжний захід залишити без змін до набрання вироком законної сили. 
Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_5 звертає увагу на те, що учасники не заперечили щодо обставини вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_4 вину визнав, розкаявся у вчиненому. При призначенні покарання обвинуваченому просить врахувати молодий вік останнього, те, що він є учасником бойових дій та призначити мінімальне покарання.
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст. 394 КПК України. 
З урахуванням думки всіх учасників процесу, на підстаі ч.3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Оскільки обвинувачений визнав свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчинених ним діянь, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинувачених, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.5 ст. 407 КК України.
Таким чином суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 самовільного залишення військовослужбовцем місця служби без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Згідно з п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, форму вини, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття. Відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_4 відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання за ч.5 ст. 407 КК України у виді 5 років позбавлення волі. 
Як вбачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 14 січня 2026 року ОСОБА_4 було затримано 14 січня 2026 року о 12.49 год. 
За змістом ч.5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Отже, суд вважає за необхідне відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання з 14 січня 2026 року до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся. Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд
у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту вступу вироку в законну силу. 
На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 14 січня 2026 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя      ОСОБА_1