Справа № 127/37591/25
Провадження № 22-ц/801/940/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року	Справа № 127/37591/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Кулішко Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2026 року, ухвалене суддею Борисюк І.Е., повне рішення складено 11 лютого 2026 року, в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі – ТОВ «Українські фінансові операції») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість загальною сумою 186 197,62 грн, яка складається із суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) в розмірі 24 499,99 грн, суми заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором - 121 027,65 грн та суми заборгованості за процентами, нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» - 40 669,9834 грн. В порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції». 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 жовтня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі – ТОВ «Лінеура Україна») та ОСОБА_1 в електронній формі укладено договір №4081307 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. На умовах, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. За взаємною згодою, сторони погодили, що сума кредиту складає 24 500 грн. Згідно із п. 1.3 договору, строк кредиту 360 днів: з 24 жовтня 2023 року по 18 жовтня 2024 року. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. На пільговий строк 30 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 0,7 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2 % у день. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1., договору ТОВ «Лінеура Україна» надало кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_1 , яку відповідачем вказано особисто під час укладання договору. Відповідно до умов договору, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало та надало йому кредит в сумі 24 500 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку, емітовану банком АТ КБ «ПриватБанк».
Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед первісним кредитором, 26 липня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» на підставі договору факторингу №26/07/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача.
До позивача відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №4081307 від 24 жовтня 2023 року у загальному розмірі 145 527,64 грн: заборгованість з тіла кредиту – 24 499,99 грн; заборгованості за процентами – 121 027,65 грн; заборгованість по нарахованим штрафам/неустойкам – 0 грн.
Станом на дату укладання договору факторингу строк дії договору №4081307 від 24 жовтня 2023 року не закінчився, а тому, в межах строку дії договору, укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу донараховано відсотки за (83 календарних днів) в сумі 40 669,9834 грн.
Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем за договором №4081307 від 24 жовтня 2023 року загальною сумою 186 197,62 грн.
Вказане стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові організації» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4081307 від 24 жовтня 2023 року в сумі 186 197,62 гривень, судовий збір в сумі 2 422, 40 гривень і витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 гривень. 
Решту судових витрат залишено за ТОВ «Українські фінансові організації».
У задоволенні клопотання представника позивача щодо застосування положень ч. 10 і ч. 11 ст. 265 ЦПК України – відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та винести нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в повному обсязі. В іншій частині рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Також просить закрити провадження у справі.
У скарзі зазначає, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року відкрито провадження у справі №902/174/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 та введено процедуру реструктуризації боргів боржника. Оголошення про відкриття провадження у справі №902/174/24 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 було опубліковано на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 09 квітня 2024 року за №72927. Після відкриття провадження про неплатоспроможність він був повідомлений господарським судом про те, що будь-які спори щодо його зобов`язань, які виникли до відкриття провадження судом, мали розглядатись виключно в межах справи про його неплатоспроможність, а тому він не був обізнаний з вимогами позивача та не очікував судового спору у суді. З огляду на положення законодавства України, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. Враховуючи мораторій на задоволення вимог до боржника, який був введений ухвалою Господарського суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року у справі №902/174/24 про неплатоспроможність боржника фізичної особи ОСОБА_1 , в позивача відсутні підстави для нарахування та стягнення відсотків в період з 08 квітня 2024 року по 26 липня 2024 року, а також не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення суми заборгованості за процентами, нарахованими позивачем за період з 27 липня 2024 року по 18 жовтня 2024 року. Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений Кодексом України з процедури банкрутства строк, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню. Звертаючись до Господарського суду Вінницької області із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, він включив до переліку кредиторів первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна», звернувши увагу на наявність в нього грошових зобов`язань перед первісним кредитором, а також на адресу первісного кредитора направлялось повідомлення щодо правових наслідків неподання ним у порушення вимог частини першої статті 45 Кодексу України з процедури банкрутства заяв з грошовими вимогами до боржника. Станом на дату закриття провадження у справі №902/174/24 ні первісний кредитор, ні позивач не скористались своїм правом на пред`явлення вимог до боржника, як конкурсний кредитор, а тому його вимоги вважаються погашеними. Таким чином, заборгованість перед ТОВ «Українські фінансові організації» є погашеною в силу вимог спеціального Закону, а саме ст.ст. 45, 90 Кодексу України з процедур банкрутства, що встановлено судовим рішенням. Позивачем не долучено до позовної заяви доказів надання кредитних коштів. Суду не надано доказів, які б підтверджували підписання відповідного договору між боржником та позивачем у вигляді електронного документа із застосуванням електронного підпису, у зв`язку із чим у суду відсутні підстави вважати відповідний договір укладеним у формі електронного документа. З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України можна дійти висновку про те, що штраф, сплата якого передбачена договором, який нарахований включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання за таким договором, підлягає списанню кредитодавцем.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ТОВ «Українські фінансові організації» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Також просить відмовити у прийнятті нових доказів, долучених до апеляційної скарги.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №4081307 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно якого ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності та платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
У п.1.2 договору зазначено, що загальний розмір кредиту становить 24 500 гривень.
За змістом п.1.3 договору, строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати платежів – кожні 30 днів. Детальні терміни повернення (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до цього договору.
У п.1.4 договору зазначено, що процентна ставка є фіксованою. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: стандартна процентна ставка становить 2,0% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, знижена процентна ставка – 0,70% в день та застосовується за умов, визначених п.п.1.4.2 договору.
За змістом п.2.1, 2.2 договору, товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_2 .
Суму кредиту (його частину) товариство перераховує протягом двох днів з моменту укладення цього договору. Дата надання кредиту 24 жовтня 2023 року або 25 жовтня 2023 року (а.с. 31-40 т.1).
Також 24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 підписав Паспорт споживчого кредиту та Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, який є Додатком №1 до вказаного вище договору (а.с.26-28, 41 т.1).
Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 26 липня 2024 року №429-2607, вказане товариства надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між даним товариством та ТОВ «Лінеура Україна» укладено договір на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12 березня 2019 року. Відповідно до вказаного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 24 жовтня 2023 року о 18:11:11 на суму 24 500 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua- 300230414, призначення платежу: Зарахування 24 500 грн на карту НОМЕР_1 (а.с.49 т.1).
26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №26/07/2024, у відповідності до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Українські фінансові операції» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до відповідача за №4081307 від 24 жовтня 2023 року.
У п.1.2 договору факторингу зазначено, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається після підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників згідно з Додатком № 2 та надходження ціни продажу у повному обсязі, відповідно до п. 3.3 цього договору, на рахунок клієнта, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників та повна сума ціни продажу, що надійшла на рахунок клієнта, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості (а.с.75-79 т.1).
26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було складено вищевказаний акт (а.с. 104).
З витягу із реєстру боржників вбачається, що ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Українські фінансові операції» права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №4081307 від 24 жовтня 2023 року (а.с. 71-72 т.1).
На виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Українські фінансові операції» 02 серпня 2024 року сплатило ТОВ «Лінеура Україна» в повному обсязі ціну продажу, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів (а.с. 89 т.1).
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Лінеура Україна», заборгованість ОСОБА_1 за договором №4081307 станом на 26 липня 2024 року становить 145 527,64 грн: 24 500 грн – заборгованість за тілом кредиту; 121 027,65 грн – заборгованість за процентами (а.с.43-48 т.1).
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції», ОСОБА_1 за договором №4081307 за 83 календарних дні (з 27 липня 2024 року по 17 жовтня 2024 року) нараховано заборгованість за процентами в розмірі 40 670 грн (а.с.73-74 т.1). 
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором щодо повернення коштів та сплати процентів не виконав, ТОВ «Українські фінансові операції», як новий кредитор, звернулося до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 186 197,62 грн.
Частиною першою статті 15 ЦК України, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Оскільки ОСОБА_1 , уклавши договір в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодився з умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача і цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.
Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.
У частині першої статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).
Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем кредиту за вищевказаним договором в сумі 24 500 грн. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення тіла кредиту за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за тілом кредиту в сумі 24 499,99 грн, враховуючи сплату відповідачем 0,01 гривень 22 листопада 2023 року в рахунок погашення тіла кредиту. 
Врахувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором №4081307 від 24 жовтня 2023 року в сумі 24 499,99 грн.
Що стосується заборгованості за процентами, то суд виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів того, що відповідач здійснював сплату відсотків за користування кредитними коштами за вищевказаним договором. Як вбачається із здійсненого первісним кредитором розрахунку заборгованості, відповідачем в рахунок погашення заборгованості по відсотках було сплачено усього 5 145 грн, тим самим повністю сплачено нараховані відсотки за період з 24 жовтня 2023 року до 22 листопада 2023 року. 
Тому суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача по процентах за користування кредитними коштами за період з 24 жовтня 2023 року до 17 жовтня 2024 року становить 161 699,93 грн. Розбіжність у 2,30 грн виникла між здійсненим судом розрахунком та розрахунками позивача із первісним кредитором внаслідок математичного округлення. 
Оскільки здійснені первісним кредитором і позивачем розрахунки відповідають умовам кредитного договору і вимогам чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами за період з 24 жовтня 2023 року до 17 жовтня 2024 року в сумі 161 697, 63 гривень.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального права у спірних правовідносинах.
За результатами апеляційного перегляду ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України через відсутність предмету спору.
Вказує, що кредитне зобов`язання виникло 24 жовтня 2023 року, а 08 квітня 2024 року Господарським судом Вінницької області відкрито провадження у справі №902/174/24 про його неплатоспроможність, введено процедуру реструктуризації боргів боржника. Призначено керуючим реструктуризацією у справі арбітражного керуючого Белінську Н.О., оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 опубліковано на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 09 квітня 2024 року за № 72927.
У подальшому, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 18 вересня 2024 року у справі №902/174/24 задоволено заяву ОСОБА_1 б/н від 16 вересня 2024 року та закрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .. Припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою Господарського суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року у справі №902/174/24, а також припинено повноваження арбітражного керуючого Белінської Н.О., як керуючого реструктуризацією боржника - ОСОБА_1 .. Вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений Кодексом України з процедур банкрутства строк або були відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню.
На підтвердження вказаного до апеляційної скарги ОСОБА_1 додано копії ухвал Господарського суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року та від 18 вересня 2024 року у справі №902/174/24 (а.с.157-169 т.1).
Тому ОСОБА_1 вважає, що вимоги позивача ТОВ «Українські фінансові операції» у даній цивільній справі є погашеними і не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не були пред`явлені в межах справи про банкрутство.
Колегія суддів вважає, що таку позицію не можна брати до уваги, виходячи з наступного.
У ч. 3 ст. 367 ЦПК України зазначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Копії судових рішень у господарській справі №902/174/24 про неплатоспроможність було надано ОСОБА_1 , як додатки до апеляційної скарги. 
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність на розгляді Вінницького міського суду Вінницької області даної цивільної справи №127/37591/25 про стягнення з нього заборгованості, адже отримав копії позовної заяви зі всіма додатками до неї та ухвалу про відкриття провадження у справі.
Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та елеронні докази (а.с.123-125 т.1).
У п. 1 ч. 1 ст. 191 ЦПК України зазначено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Зі змісту статті 178 ЦПК України слідує, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен, в тому числі, містити: обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Тобто, суд ухвалює рішення в межах вимог позову та з урахуванням заперечень відповідача щодо заявлених позовних вимог.
Копію позовної заяви разом із доданими до неї документами доставлено до електронного кабінету ОСОБА_1 01 грудня о 21 год. 14 хв., а копію ухвали про відкриття провадження у справі – 04 грудня 2025 року о 08 год. 12 хв. (а.с.127, 129-130 т.1).
У п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України зазначено, що днем вручення судового рішення є  день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Відтак, ухвала суду про відкриття провадження у справі вважається врученою ОСОБА_1 04 грудня 2025 року, а тому він мав право подати відзив на позов до 19 грудня 2025 року включно.
Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на позов не скористався, жодного доказу на спростування викладених у позовній заяві обставин не надав. 
Це є суттєвим при розгляді апеляційної скарги, адже, по-перше, за змістом п. 5 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
По-друге, до відзиву додаються (крім іншого)  докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача (п. 1 ч. 5 ст. 178 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
У ч. 2 ст. 13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом
За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.
Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.
Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Подібні висновки викладено і у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
За обставин даної справи поведінка ОСОБА_1 не може вважатися добросовісною, оскільки він, отримавши копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із позовом та додатками до нього, не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, а відтак суд першої інстанції розглянув справу за наявними у справі доказами. 
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 свідомо залишив поза увагою суду, замовчав обставини своєї обізнаності (чи необізнаності) щодо розгляду справи та отримання процесуальних документів по справі. 
ОСОБА_1 доказів неможливості подання до суду першої інстанції доданих до апеляційної скарги доказів з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надав.
Відповідно до ч. 4, 8 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У ч. 3 ст. 367 ЦПК України зазначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
А відтак, наведені в апеляційній скарзі обставини щодо розгляду господарським судом справи про неплатоспроможність ОСОБА_1 та додані до скарги докази на підтвердження цих обставин не приймаються апеляційним судом, а відтак оцінка таким доказам не надається.
Крім вказаних доводів, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також зазначає про ненадання позивачем доказів на підтвердження факту підписання відповідного договору між боржником та позивачем у вигляді електронного документа із застосуванням електронного підпису.
Стаття 1055 ЦК України визначає, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 цієї статті).
Такий правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20.
Зі змісту кредитного договору встановлено, що ОСОБА_1 при його укладенні зазначив свої персональні дані, зокрема: паспортні дані; ідентифікаційний номер платника податків; адресу місця проживання; номер телефону; адресу електронної пошти; номер банківської картки, на яку необхідно перерахувати кошти.
ОСОБА_1 24 жовтня 2023 року о 18:09:42 електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т022 підписав кредитний договір разом з Графіком розрахунків, а також Паспорт споживчого кредиту, про що міститься відповідна інформація у вказаних документах.
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 на укладення такого договору на зазначених у ньому умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відтак, підписанням договору №4081307 від 24 жовтня 2023 року відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства.
Також ОСОБА_1 вказує про те, що позивачем до позовної заяви не було додано доказів надання кредитних коштів, а наданий позивачем лист не є первинним бухгалтерським документом.
До позовної заяви на підтвердження факту видачі ОСОБА_1 кредиту позивачем додано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №429-2607 від 26 липня 2024 року про перерахування ОСОБА_1 коштів в розмірі 24 500 грн (а.с.49 т.1).
Судом першої інстанції із відповіді АТ КБ «ПриватБанк» на запит суду встановлено, що вказана в кредитному договорі платіжна картка була емітована на ім`я ОСОБА_1 і на дану картку 24 жовтня 2023 було зараховано грошові кошти в сумі 24 500 грн (а.с. 132)
Обґрунтовуючи розмір заборгованості, позивач послався на розрахунок заборгованості, який містить детальну інформацію щодо тіла кредиту та процентів за користування кредитом, в тому числі дати і розмір внесених позичальником коштів на погашення заборгованості.
Так, з розрахунку заборгованості слідує, що 22 листопада 2023 року ОСОБА_1 було сплачено 0,01 грн тіла кредиту та 5 145 грн процентів (а.с.43 на звороті т.1).
Верховний Суд у постанові від 27 серпня 2024 року при розгляді справи № 758/4213/21 дійшов висновку, що часткова сплата боржником боргу відноситься до дій, що свідчать про визнання боргу. І така практика є усталеною.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростовує розмір заборгованості та її складові, а також не зазначає, що не отримував кредитних коштів і що картка йому не належить.
Суд першої інстанції дослідив період нарахування заборгованості, строки, які передбачені кредитним договором та розмір процентної ставки, яка підлягала до застосування. 
Вказані висновки суду скаржником не спростовані в апеляційній скарзі. А зважаючи на неприйняття апеляційним судом нових доказів, не приймаються до уваги доводи скарги з приводу періоду стягнення процентів через факт відкриття провадження у справі про банкрутство.
Не зрозумілими є доводи апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для нарахування штрафу з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання за договором, оскільки позивач не пред`являв вимоги про стягнення штрафу.
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 квітня 2026 року.
Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета