ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р.  м. Київ Справа №911/2827/25 

За позовом Білоцерківської міської ради (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15)
до Жіночого Монастиря Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15)
про витребування майна з чужого незаконного володіння
Суддя Третьякова О.О.
Секретар судового засідання Капля Є.В.
Представники учасників:
від позивача: Ротаєнко Н.В.
від відповідача: не з`явився
від третьої особи: не з`явився
Обставини справи:
У вересні 2025 Білоцерківська міська рада (далі – позивач, Міськрада) звернулася до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Жіночого Монастиря Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви (далі – відповідач, Монастир) про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не мав жодних підстав для оформлення права власності на нерухоме майно – пам`ятку архітектури місцевого значення (нежитлову будівлю, церква, літ. «А», загальною площею 559,9 кв.м), розташовану за адресою: м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11, надалі – спірне нерухоме майно, Церква, та є недобросовісним набувачем цього майна. 
З наведених підстав позивач в позовній заяві просив суд: 1) витребувати спірне нерухоме майно з чужого незаконного володіння відповідача на користь Білоцерківської міської територіальної громади в особі позивача; 2) скасувати державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням права приватної власності та інших речових прав на вказане майно та закрити відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 3) скасувати державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно в Реєстрі прав власності на нерухоме майно з одночасним припиненням права колективної власності та інших речових прав на вказане майно та закрити відповідний розділ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 12.09.2025 у справі №911/2827/25 зазначений позов залишено без руху в порядку ст.174 Господарського процесуального кодексу України для усунення у десятиденний строк недоліків позовної заяви.
В установлений строк позивач надав до Господарського суду Київської області письмові уточнення від 22.09.2025 до позовної заяви, якими усунув недоліки позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.10.2025 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі №911/2827/25 в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради (далі – третя особа, Виконком); встановлено учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті справи; підготовче засідання у справі призначено на 06.11.2025. Ухвала суду від 01.10.2025 про відкриття провадження у справі доставлена позивачу, відповідачу та третій особі в їхні електронні кабінети ЄСІТС. 
13.10.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача (Монастиря) надійшла заява про продовження процесуального строку для подання відзиву на позов.
15.10.2025 до Господарського суду Київської області від третьої особи (Виконкому) надійшли письмові пояснення, у яких вказана третя особа підтримала позовні вимоги у справі. Третя особа зазначила, що 28.07.1994 виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів прийнято рішення №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви Св. Марії Магдалини». Зазначеним рішенням від 28.07.1994 №225 культову споруду – Церкву передано безоплатно у власність релігійній громаді Української православної церкви / парафія Марії Магдалини, однак вказана релігійна громада не вчинила дій, пов`язаних із реєстрацією за собою права власності на Церкву, рішення від 28.07.1994 №225 залишилось нереалізованим. В подальшому на підставі подання комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське БТІ» від 02.02.2010 №358 Виконкомом було прийнято рішення від 09.02.2010 №35 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб». Вказаним рішенням від 09.02.2010 №35 право власності на об`єкти нерухомості включно із Церквою, які розташовані за адресою: м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11, вирішено оформити за Українською православною церквою. Про прийняте рішення від 09.02.2010 №35 Виконком Білоцерківську міську раду не повідомляв, на підставі вказаного рішення від 09.02.2010 №35 право власності на спірну Церкву було оформлено за Монастирем (відповідачем у справі). Однак, як зазначає третя особа у цій справі (Виконком), наданими Міськрадою (позивачем) до позовної заяви доказами доведено, що Монастир та парафія Марії Магдалини є різними юридичними особами, а Білоцерківське міжміське БТІ під час підготовки подання від 02.02.2010 №358 до рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 не перевірило належним чином наявність правових підстав для оформлення права власності на спірну Церкву за Монастирем. 
16.10.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача (Монастиря) надійшов відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що: 1) позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, враховуючи, що з моменту оформлення відповідачу права власності на Церкву на підставі рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 минуло більше 15 років; 2) Виконком є виконавчим органом Міськради (позивача), а тому позивач знав і повинен був знати про оформлення за відповідачем права власності на Церкву; 3) Церква належить відповідачу на праві власності на законних підставах відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, яке видано на підставі рішення Виконкому від 09.02.2010 №35; 4) Церква вибула від позивача на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 28.07.1994 №225; 5) вимога позивача про закриття розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є неналежним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги призведе до необхідності закрити відповідний розділ відносно всіх належних Монастирю об`єктів нерухомого майна, а не лише спірної Церкви.
27.10.2025 до Господарського суду Київської області від позивача (Міськради) надійшла відповідь на відзив, у якій позивач заперечив доводи відповідача. Позивач послався на те, що: 1) позивач не пропустив строк позовної давності, враховуючи, що Міськрада (позивач) та Виконком (третя особа у справі) є різними за своїм правовим статусом органами, а про порушення прав територіальної громади на пам`ятку архітектури місцевого значення – Церкву позивачу стало відомо лише з 23.04.2023 після проведення службового розслідування; 2) Міськрада та Виконком є різними за своїм правовим статусом органами та різними юридичними особами, при цьому облік та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна не належить до повноважень Міськради, а ці повноваження Виконкому є делегованими повноваженнями органів виконавчої влади, які Виконком здійснює самостійно; 3) видане Монастирю на підставі рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 суперечить змісту самого вказаного рішення від 09.02.2010 №35, у якому Монастир власником зазначеного нерухомого майна не вказаний; рішенням від 28.07.1994 №225 Церква була безоплатно передана у власність релігійній громаді – парафії Марії Магдалини, а не Монастирю, підстави для оформлення права власності на Церкву за Монастирем відсутні; 5) поряд з основною вимогою про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача похідна вимога позивача про закриття розділу в реєстрі прав на нерухоме майно є необхідною для ефективного захисту права власності. 
04.11.2025 та повторно 20.11.2025, а також 12.12.2025 та 03.02.2026 до Господарського суду Київської області від третьої особи (Виконкому) надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи.
06.11.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача (Монастиря) надійшло заперечення на відповідь позивача на відзив. Відповідач послався на те, що Виконком є виконавчим органом Міськради, який є підзвітним та підконтрольним Міськраді, а Міськрада приймала безпосередню участь у підготовці проєкту та прийнятті рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 та починаючи з лютого 2010 володіла інформацією про рішення Виконкому від 09.02.2010 №35, що свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності у цій справі.
03.12.2025 до Господарського суду Київської області від парафіян храму Святої Рівноапостольної Марії Магдалини надійшла заява, у якій вказані парафіяни зазначили, що вони були ініціаторами створення Монастиря, зареєстрованого в 1997 році, та просили суд залишити Церкву у власності Монастиря-відповідача.
04.12.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшло доповнення до заперечення на відповідь на відзив, у якому останній додатково зазначив, що: 1) Монастир є законним володільцем Церкви; 2) Монастир не є окремим підрозділом, а підпорядковується Білоцерківській Єпархії Української Православної Церкви (УПЦ) та є частиною УПЦ; 3) право власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель та споруд, включаючи Церкву, було зареєстровано 16.02.2010, а 23.02.2022 була проведена державна реєстрація права власності тільки на реконструйовані та новозбудовані об`єкти в складі комплексу нежитлових будівель та споруд; 4) на підставі рішення Міськради від 18.03.2010 №1319 Монастирю було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. На вказаній земельній ділянці на підставі дозвільної документації було здійснено будівництво та реконструкцію окремих споруд та будівель, після чого такі об`єкти будівництва було введено в експлуатацію на законних підставах із проведенням в лютому 2022 державної реєстрації права власності на такі новозбудовані та реконструйовані окремі об`єкти; 5) твердження позивача про порушення законодавства про охорону культурної спадщини є хибним, приймаючи до уваги, що Церква до Державного реєстру нерухомих пам`яток була внесена тільки 08.09.2023, тоді як реєстрація права власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель, включаючи Церкву, здійснена 23.02.2022, тобто до внесення вказаної будівлі до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; 6) будівництво Церкви було завершено в 1843 році, з цього часу Церква служить жителям міста та прилеглих районів духовною скарбницею, парафіяни Монастиря за власні кошти утримують Церкву та всю прилеглу до нього територію, в той час як позивач має намір заволодіти Церквою; 7) засідання Виконкому відкриває та веде міський голова, отже Міськрада приймала безпосередню участь у підготовці проєкту та прийнятті рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 щодо оформлення за відповідачем права власності на Церкву; 8) позивачем не надано доказів, які б підтверджували право комунальної власності територіальної громади на Церкву.
12.12.2025 до Господарського суду Київської області від позивача надійшли додаткові докази разом із запереченням позивача на доповнення відповідача, у якому позивач повторив свою правову позицію у спорі. Також позивач послався на те, що станом на момент реєстрації права власності відповідача на комплекс нежитлових будівель включно із Церквою ця Церква вже мала статус пам`ятки культурної спадщини та підлягала захисту в порядку, визначеному законодавством, враховуючи, що Церква до пам`яток архітектури місцевого значення була віднесена рішенням виконавчого комітету Київської обласної Ради народних депутатів від 24.04.1990 №67.
06.11.2025, 04.12.2025 та 15.12.2025 здійснювалось підготовче засідання у справі. У підготовчому засіданні 15.12.2025 протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 15.01.2026.
15.01.2026, 04.02.2026, 12.02.2026 та 25.02.2026 відбулись судові засідання з розгляду справи по суті. Протокольними ухвалами в судовому засіданні оголошувалась перерва відповідно на 04.02.2026, 12.02.2026 та 25.02.2026.
04.02.2026 до Господарського суду Київської області від Управління Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви (код ЄДРПОУ 22208244) надійшла заява про вступ у справу №911/2827/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спорі, на стороні відповідача. Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.02.2026 відмовлено Управлінню Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви в поновленні пропущеного процесуального строку на подання заяви про вступ у справу та залишено без розгляду вказану заяву про вступ у справу, оскільки заявник не довів суду наявності об`єктивних перешкод для звернення із заявою про вступ у справу у встановлений частиною 1 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України процесуальний строк, а саме до закінчення підготовчого провадження. 
25.02.2026 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі, у яких відповідач, заперечуючи проти позову, послався на те, що: 1) Міськрада не довела, що вона є власником спірної Церкви, приймаючи до уваги, що Церква вибула з комунальної власності на законних підставах ще 28.07.1994 та з цього часу знаходилась у власності іншої релігійної громади – парафії Марії Магдалини; після вибуття Церкви від Міськради 28.07.1994 це майно не поверталось Міськраді; 2) відповідач є титульним володільцем спірного нерухомого майна, що унеможливлює пред`явлення до нього віндикаційного позову. 
У судове засідання 25.02.2026 з`явились позивач та відповідач, які надали пояснення по суті справи. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена, подавши заяву про розгляд справи без її участі, а тому неявка останньої відповідно до частини 1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи. 
За результатами з`ясування обставин справи, перевірки їх доказами та проведення судових дебатів у судовому засіданні 25.02.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомив, що рішення у справі буде проголошено 04.03.2026.
У судовому засідання 04.03.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини цього рішення суду у справі №911/2827/25. На проголошення рішення суду з`явився позивач, інші учасники справи не з`явились.
Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги та заперечення проти них, а також пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив та інші заяви та пояснення учасників по суті справи, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд
встановив:
1.1. У місті Біла Церква за адресою: вул. Шкільна, 11, розташована культова споруда – Церква Марії Магдалини, тут і далі – Церква, яка споруджена у 1843 році та яка з квітня 1990 року і по даний час має статус пам`ятки культурної спадщини місцевого значення відповідно до пункту 19 додатку 2 до рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 24.04.1990 №67 «Про затвердження переліків та взяття на державний облік і під державну охорону нововиявлених протягом 1980-1989 рр. на території області пам`яток археології і архітектури місцевого значення та встановлення охоронних зон пам`яток археології», пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини», а також пункту 26 додатку до наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 08.09.2023 №483 «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» (охоронний номер 22-Ко). Копії зазначеного рішення від 24.04.1990 №67 та наказу від 08.09.2023 №483 містяться в матеріалах цієї справи №911/2827/25.
1.2. 30.09.1991 Виконавчим комітетом Київської обласної Ради народних депутатів проведена реєстрація Статуту релігійної громади – парафії Марії Магдалини, ухваленого парафіяльними зборами 28.02.1991 та затвердженого Керуючим Київської єпархії Української Православної Церкви Митрополитом Київським і всієї України Філаретом.
Зазначена обставина реєстрації Статуту парафії Марії Магдалини підтверджується пунктом 1 рішення Виконавчого комітету Київської обласної Ради народних депутатів від 30.09.1991 №160 та Статутом парафії Марії Магдалини, копії яких також містяться в матеріалах цієї справи.
1.3. На підставі клопотання членів релігійної громади – парафії Марії Магдалини про передачу Церкви, яка знаходилась на балансі Білоцерківської міськради і використовувалась вказаною релігійною громадою для проведення богослужінь, Представником Президента України прийнято розпорядження від 27.06.1994 №244 «Про передачу у власність релігійним громадам культових споруд» (копії зазначеного клопотання релігійної громади та розпорядження від 27.06.1994 №244 також містяться в матеріалах цієї справи).
Пунктом 1 вказаного розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244 визначено виконкому Білоцерківської міської Ради народних депутатів передати культову споруду – Церкву безоплатно у власність релігійній громаді – парафії Марії Магдалини. 
У листі від 07.06.1994, адресованому Представнику Президента України по Київській області, Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради народних депутатів не заперечував у передачі Церкви релігійній громаді у власність.
На підставі вказаного розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244 Виконавчий комітет Білоцерківської міської Ради народних депутатів прийняв рішення від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви ОСОБА_1 », яким вирішив культову споруду – Церкву передати безоплатно у власність релігійній громаді Української православної церкви – парафії Марії Магдалини.
1.4. Органи охорони культурної спадщини у періоді 1994-2010 рр. не погоджували відчуження або передачу у володіння Церкви як пам`ятки архітектури місцевого значення. Наведена обставина відсутності згоди органу охорони культурної спадщини на передачу Церкви підтверджується наявним в матеріалах справи листом Департаменту культури та туризму Київської обласної державної адміністрації від 19.03.2025 №368/41.1-N/41N/2025, відповідно до якого органи охорони культурної спадщини Київської обласної державної адміністрації у періоді з 1992 по дату зазначеного листа (березень 2025) не погоджували відчуження або передачу у володіння Церкви-пам`ятки та не укладали охоронного договору.
1.5. Релігійна громада – парафія Марії Магдалини у періоді з 1994 року (з часу прийняття розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244 та рішення Виконкому від 28.07.1994 №225, відповідно до яких Церква підлягала безоплатній передачі у власність цій релігійній громаді) та по 2001 рік (до моменту припинення діяльності вказаної релігійної громади як юридичної особи шляхом самоліквідації) право власності релігійної громади на Церкву у встановленому порядку не оформила.
Наведена обставина невчинення парафією Марії Магдалини дій щодо оформлення права власності вказаної релігійної громади на Церкву випливає із наявних у справі доказів, а саме:
- листа архівного відділу Білоцерківської міської ради від 05.08.2025 №87/06-03, відповідно до якого в архівному відділі не виявлено рішень виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за період 1994-2001 рр. щодо оформлення права власності на Церкву за парафією Марії Магдалини;
- подання Комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації» від 02.02.2010 №358 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 №25325484, із яких вбачається, що вперше право власності на Церкву в бюро технічної інвентаризації було зареєстровано за Монастирем, а не за парафією Марії Магдалини;
- інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2025 №440866933, відповідно до якої стосовно Церкви як нерухомого майна тільки 23.02.2022 державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого був відкритий розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2590124132020 на об`єкт нерухомого майна – комплекс нежитлових будівель літ.: «А», «Б», «В», «Д», «Ж», «І» та споруд, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та внесено запис про право власності на об`єкт нерухомого майна саме за Монастирем (відповідачем у справі), а не за парафією Марії Магдалини.
1.6. В 2001 році вказана релігійна громада – парафія Марії Магдалини припинила діяльність як юридична особа шляхом самоліквідації на підставі рішення парафіяльних зборів від 11.10.2001 (протокол №17), про що повідомила Київську обласну державну адміністрацію. Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 28.01.2002 №60 у зв`язку із ліквідацією релігійної громади – парафії Марії Магдалини визнано таким, що втратив чинність, пункт 1 рішення Виконавчого комітету Київської обласної Ради народних депутатів від 30.09.1991 №160.
1.7. Жіночий Монастир Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви (тут і далі – Монастир, відповідач у справі) як релігійна громада – юридична особа був зареєстрований 25.11.1997. Наведене підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про державну реєстрацію відповідача як юридичної особи (код ЄДРПОУ 22205139) із зазначенням дати проведення державної реєстрації – 25.11.1997, наказом Державного комітету України у справах релігій від 25.11.1997 №11/3 про реєстрацію Статуту Монастиря, а також Статутом Монастиря, прийнятим 15.04.1997 та затвердженим Митрополитом Київським і всієї України, Предстоятелем Української Православної Церкви Володимиром.
1.8. 09.02.2010 Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради (Виконкомом) на підставі подання Комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 02.02.2010 №358 у межах делегованих повноважень, передбачених підпунктом 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», прийнято рішення №35 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб». Підпунктом 1.8 зазначеного рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 вирішено оформити право власності за Українською православною церквою на нежитлові будівлі: церква площею 559,9 кв.м, монастирсько-адміністративнопобутовий блок площею 269,1 кв.м., каплиця площею 24,6 кв.м, монастирський корпус площею 43,3 кв.м. по вул. Шкільна, №11 в м.Біла Церква. 
Із подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358 випливає, що підставою для зазначеного подання для оформлення права власності Монастиря на нерухоме майно стали, зокрема, заява Монастиря про оформлення права власності, а також рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.07.1994 №225 про передачу Церкви безоплатно у власність релігійній громаді – парафії Марії Магдалини (копія архівного витягу із подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358 міститься в матеріалах справи).
16.02.2010 на підставі вищезазначеного рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 Управлінням житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради видано Жіночому Монастирю Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви (відповідачу у справі) Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на комплекс нежитлових будівель: церкву, літ. «А», площею 559,9 кв.м; монастирсько-адміністративнопобутовий блок, літ. «Б, В», площею 269,1 кв.м; каплицю, літ. «Д», площею 24,6 кв.м; монастирський корпус, літ «Ж», площею 43,3 кв.м та споруд.
16.02.2010 Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації» на підставі вказаного Свідоцтва про право власності на нерухоме майно проведена реєстрація права власності Монастиря (відповідача у справі) на комплекс нежитлових будівель: церкву, літ. «А», площею 559,9 кв.м; монастирсько-адміністративнопобутовий блок, літ. «Б, В», площею 269,1 кв.м; каплицю, літ. «Д», площею 24,6 кв.м; монастирський корпус, літ «Ж», площею 43,3 кв.м та споруд. Наведена обставина підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 №25325484.
1.9. На підставі рішення Білоцерківської міської ради від 18.03.2010 №1319 «Про надання земельних ділянок у постійне користування» Монастирю надано земельну ділянку з кадастровим номером 3210300000:04:039:0133 в постійне користування під розміщення жіночого монастиря за адресою: м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11, загальною площею 1,4808 га, за рахунок земель м. Біла Церква. Копія Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 23.07.2010 серії ЯЯ №394854 наявна у справі. 
1.10. У грудні 2018 набув чинності Закон України від 20.12.2018 №2662-VIII «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України», надалі – Закон №2662-VIII. Цей Закон зобов`язав релігійні організації (об`єднання), які безпосередньо або як складова частина іншої релігійної організації (об`єднання) входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться у державі-агресорі (РФ), відображати таку належність до відповідної релігійної організації (об`єднання) за межами України у своїй назві.
Відповідач–Монастир структурно перебуває у складі Української Православної Церкви (УПЦ), яка не має статусу автономної церкви та має церковно-канонічний зв`язок з московським патріархатом (РПЦ).
На виконання приписів Перехідних та прикінцевих положень Закону №2662-VIII Міністерством культури України було прийнято наказ від 25.01.2019 №37 «Про затвердження релігієзнавчої експертизи щодо встановлення переліку релігійних організацій (об`єднань), які підпадають під дію норм частин 7 і 8 ст. 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». У вказаному переліку в розділі «монастирі» за номером 133 значиться Монастир-відповідач у справі: «На честь Рівноап. Марії Магдалини жіночий монастир УПЦ» (релігійний центр - РПЦ), адреса монастиря: 09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11». 
Монастир порушив вимоги статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Закону №2662-VIII), а саме не вніс до своєї повної назви відповідні відомості щодо приналежності до релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться у державі-агресорі.
Вказані обставини невиконання Монастирем вимог статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Закону №2662-VIII вже були встановлені судами при розгляді справи №911/1474/23 між тими ж самими сторонами, що у цій справі №911/2827/25 (див: постанову Верховного Суду від 17.09.2024 у справі №911/1474/23, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог Монастиря до Міськради про визнання незаконним та скасування рішення Міськради від 27.04.2023 № 3807-39-VIII).
1.11. На отриманій в постійне користування земельній ділянці з кадастровим номером 3210300000:04:039:0133 Монастирем як замовником було здійснено будівництво споруд огорожі, споруд цоколів та споруди воріт, а також будівлі монашеського корпусу літ «І» загальною площею 1905,4 кв.м та проведено реконструкцію існуючої каплиці літ. «Д», внаслідок чого її загальна площа змінилась з 24,6 кв.м на 134,2 кв.м. Наведене підтверджується деклараціями про готовність до експлуатації об`єкта від 18.06.2021 №КС101210618533 та від 30.07.2021 №КС101210730983.
1.12. Після завершення вищезазначеного будівництва споруд огорожі, цоколів, воріт, а також будівлі літ. «І» та реконструкції каплиці літ. «Д», Монастир звернувся до державного реєстратора Білоцерківської міської ради Бурімської Н.В. із заявою від 16.02.2022 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно Монастиря. 
До заяви від 16.02.2022 для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна Монастирем було додано: свідоцтво про право власності від 16.02.2010, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 та технічні паспорти.
За результатом розгляду вказаної заяви Монастиря від 16.02.2022 державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.02.2022 №63654603, на підставі якого відкрито розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ДРРП) №2590124132020 на об`єкт нерухомого майна – комплекс нежитлових будівель літ.: «А», «Б», «В», «Д», «Ж», «І» та споруд, розташований за адресою: м.Біла Церква, вул. Шкільна, буд.11, та внесено запис про право власності на цей об`єкт нерухомого майна за Монастирем. 
Наведені обставини звернення Монастиря до державного реєстратора та проведення в лютому 2022 державної реєстрації права власності Монастиря на Церкву в складі об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 2590124132020 підтверджуються інформаційною довідкою з ДРРП від 26.08.2025 №440866933, а також Актом за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора Білоцерківської міської ради Київської області Бурімської Наталії Іванівни, складеного 04.08.2023 комісією Міністерства юстиції України (копії в матеріалах справи).
1.13. 06.04.2023 на адресу Білоцерківської міської ради надійшло депутатське звернення депутата Міськради ОСОБА_2 щодо недодержання вимог законодавства при проведенні державним реєстратором Бурімською Н.І. 23.02.2022 державної реєстрації права власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель та споруд. 
На підставі вказаного депутатського звернення депутата ОСОБА_2 від 06.04.2023 комісією з проведення службового розслідування, що була створена відповідно до розпорядження Білоцерківського міського голови від 07.04.2023 №239-К, в квітні 2023 було проведено службове розслідування стосовно державного реєстратора Бурімської Н.І.
За наслідками проведення зазначеного службового розслідування Міськрада звернулась до Міністерства юстиції України з листом від 19.05.2023 №1452/01-07 про проведення перевірки відомостей, викладених в акті службового розслідування від 28.04.2023.
На підставі зазначеного листа Міськради від 19.05.2023 №1452/01-07 комісією Міністерства юстиції України була проведена камеральна перевірка дотримання вимог законодавства під час проведення реєстраційних дій у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Білоцерківської міської ради Бурімською Н.І., про що складено Акт за результатами проведення камеральної перевірки від 04.08.2023.
1.14. Крім того, 27.04.2023 Білоцерківська міська рада на засіданні позачергової сесії прийняла рішення №3807-39-VIII «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Жіночому монастирю Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської єпархії Української Православної Церкви», за змістом якого, розглянувши подання постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища від 21.04.2023 №69, протокол засідання постійної комісії з питань земельних відносин та земельного кадастру, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища від 21.04.2023 №69 та протокол засідання постійної комісії з питань дотримання прав людини, законності, оборонної роботи, запобігання корупції, з питань децентралізації, сприяння депутатської діяльності, етики та регламенту від 26.04.2023 №26, керуючись Земельним кодексом України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про свободу совісті та релігійні організації», «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України», взявши до уваги висновок релігієзнавчої експертизи статуту про управління Української Православної Церкви на наявність церковно-канонічного зв`язку з московським патріархатом, затверджений наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 27.01.2023 № Н-8/11, з метою забезпечення духовної незалежності, сприяння консолідації українського суспільства та усвідомлюючи важливість забезпечення законності і національної безпеки в країні в умовах повномасштабного вторгнення іноземної держави-агресора, Міськрада вирішила:
1. Припинити право постійного користування Монастирю на земельну ділянку площею 1,4808 га з кадастровим номером: 3210300000:04:039:0133, яке виникло на підставі підпункту 1.5 пункту 1 рішення Білоцерківської міської ради від 18.03.2010 № 1319-61-V «Про надання земельних ділянок у постійне користування»;
2. Зобов`язати землекористувача або управління регулювання земельних відносин Білоцерківської міської ради зареєструвати припинення права постійного користування земельною ділянкою в порядку, визначеному чинним законодавством України.
Вказані обставини прийняття Міськрадою рішення від 27.04.2023 №3807-39-VIII про припинення права постійного користування земельною ділянкою Монастирю встановлені судами при розгляді справи №911/1474/23 між тими ж самими сторонами, що у цій справі №911/2827/25 (див: постанову Верховного Суду від 17.09.2024 у справі №911/1474/23).
2.1. Звертаючись в вересні 2025 до Господарського суду Київської області із позовом у цій справі №911/2827/25 до Монастиря-відповідача про витребування майна, Міськрада-позивач посилається на те, що Монастир є недобросовісним набувачем Церкви, оскільки Монастир не мав жодних підстав для оформлення за собою права власності на Церкву та було відсутнє погодження органу охорони культурної спадщини на передачу Церкви. Позивач посилається на те, що про порушення права територіальної громади на пам`ятку архітектури – Церкву позивачу стало відомо в квітні 2023 після проведення службового розслідування за фактом державної реєстрації права власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель та споруд.
2.2. Заперечуючи проти позову, Монастир-відповідач у цій справі №911/2827/25 посилається на: 1) недоведеність позивачем права комунальної власності на Церкву, оскільки Церква вибула з комунальної власності на законних підставах ще 28.07.1994 та з цього часу знаходилась у власності іншої релігійної громади – парафії Марії Магдалини; 2) те, що відповідач є титульним володільцем спірної Церкви, яка належить відповідачу на праві власності на законних підставах відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, що унеможливлює пред`явлення до віндикаційного позову; 3) пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, враховуючи, що з моменту оформлення відповідачу права власності на Церкву на підставі рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 минуло більше 15 років; 4) те, що вимога позивача про закриття розділу в Державному реєстрі речових прав є неналежним способом захисту; 5) те, що після завершення її будівництва з 1843 року Церква служить жителям міста та прилеглих районів духовною скарбницею, парафіяни Монастиря за власні кошти утримують Церкву та всю прилеглу до нього територію, в той час як Міськрада-позивач має намір заволодіти Церквою.
2.3. Отже, ключовими питаннями, які постали перед судом у цій справі, є такі: 
- чи є Монастир-відповідач добросовісним набувачем спірної Церкви?
- чи підлягає спірна Церква витребуванню від відповідача на користь Білоцерківської міської територіальної громади в особі позивача?
- чи пропущений позивачем трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, у разі встановлення судом порушення права територіальної громади в особі позивача на Церкву? 
- чи підлягають задоволенню інші позовні вимоги у цій справі, які заявлені позивачем у справі, поряд із вимогою про витребування Церкви від відповідача, в якості похідних вимог (вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача на Церкву в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно із закриттям відповідних розділів у вказаних реєстрах)?
3. Вирішуючи спір у справі та надаючи оцінку поданим учасниками справи доказам та поясненням, суд керувався наступними нормами законодавства та дійшов таких висновків.
3.1. Суд зазначає, що відповідно до статей 13 та 14 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності судочинства. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип диспозитивності окладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів.
Передбачені статтями 13 та 14 Господарського процесуального кодексу України принципи змагальності та диспозитивності господарського судочинства надають сторонам достатні процесуальні можливості у представленні та доказуванні своєї позиції, спростуванні позиції інших учасників процесу з метою правильного вирішення спору. Ці принципи передбачають активну роль заінтересованих учасників процесу у доказуванні своєї правової позиції.
Як вказувала при цьому Велика Палата Верховного Суду (постанова від 21.06.2023 у справі №916/3027/21), покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.
Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, передбачений статтею 79 Господарського процесуального кодексу України стандарт «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
3.2. Щодо правового статусу Церкви як пам`ятки культурної спадщини та доводів відповідача-Монастиря про те, що спірна Церква до Державного реєстру нерухомих пам`яток була внесена тільки 08.09.2023, тоді як реєстрація права власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель включно із Церквою здійснена 23.02.2022, тобто до внесення будівлі-церкви до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, суд зазначає таке. 
Учасники цієї справи не оспорюють та матеріалами справи підтверджується, що спірна Церква має цінність з архітектурного та історичного погляду. Як зазначив з цього приводу сам відповідач у його доповненні від 04.12.2025 до заперечень у цій справі, після завершення її будівництва в 1843 році Церква служила жителям міста та прилеглих територій духовною скарбницею.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 (справа про садибу Терещенків) виснувала, що до 12.07.2000 правовідносини, пов`язані з пам`ятками історії та культури, а також їх збереженням, регулював Закон УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» від 13.07.1978 №3600-IX.
Відповідно до статті 1 вказаного Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою. 
Статтею 6 цього Закону УРСР «було встановлено, що до пам`яток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать, зокрема, пам`ятки містобудування і архітектури - архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, вулиці, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів; споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, а також зв`язані з ними твори монументального, образотворчого, декоративно-прикладного, садово-паркового мистецтва, природні ландшафти.
Починаючи з 12.07.2000 особливості правовідносин, пов`язаних з культурною спадщиною та її збереженням, врегульовані Законом України «Про охорону культурної спадщини». У преамбулі Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Пунктом 5 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури». Тобто Закон України «Про охорону культурної спадщини» було ухвалено на заміну Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» щодо регулювання правовідносин, пов`язаних з пам`ятками історії та культури.
Стаття 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, чинній на момент набуття відповідачем-Монастирем Церкви на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010) розкриває, зокрема, такі терміни:
культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини;
об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
пам`ятка - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;
предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою;
Отже, нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно («матеріальну» цінність), а набувають історико-культурну цінність («нематеріальну», ідеологічну цінність). Така «нематеріальна» цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь. 
З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі - з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності (правові висновки вищевказаної постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21).
Важливість для держави України завдання щодо охорони культурної спадщини підкреслюється ратифікованими міжнародними конвенціями.
Конвенція про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04.10.1988 № 6673-XI, відзначає в преамбулі, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу. Стаття 1 вказаної Конвенції визначає, що під «культурною спадщиною» розуміються, зокрема, твори архітектури.
Відповідно до статті 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.
Конвенція про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985, ратифікована Законом України від 20.09.2006 №165-V, визначає, що архітектурна спадщина найяскравіше віддзеркалює багатство та розмаїття культурної спадщини Європи, є безцінним свідком нашого минулого і спільним надбанням всіх європейців.
Частина 1 статті 1 вказаної вище Конвенції до архітектурної спадщини відносить, зокрема, пам`ятки: усі будівлі та споруди, що мають непересічне історичне, археологічне, мистецьке, наукове, соціальне або технічне значення, включаючи усі особливості їхнього технічного виконання та оздоблення.
Частинами 1 та 2 ст. 3 вказаної Конвенції також встановлено, що кожна Сторона зобов`язується: вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць.
Також відповідно частин 1-3 ст.10 вказаної Конвенції кожна Сторона зобов`язується прийняти комплексну політику збереження архітектурної спадщини, яка: передбачає охорону архітектурної спадщини як одну з головних цілей планування забудови міської та сільської територій, а також забезпечує врахування цієї вимоги на всіх етапах розробки планів розвитку територій та виконання процедур видання дозволів на проведення робіт; заохочує програми реставрації та підтримання в належному стані архітектурної спадщини; розглядає збереження та освоєння архітектурної спадщини і освітницьку діяльність, пов`язану з нею, як один з головних напрямів політики в галузі культури, охорони навколишнього середовища і загального планування.
Спірна у цій справі Церква Марії Магдалини, яка розташована у місті Біла Церква, вул. Шкільна, 11, та споруджена у 1843 році, взята на державний облік та під державну охорону в якості пам`ятки архітектури місцевого значення відповідно до пункту 19 додатку 2 до рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 24.04.1990 №67 «Про затвердження переліків та взяття на державний облік і під державну охорону нововиявлених протягом 1980-1989 рр. на території області пам`яток археології і архітектури місцевого значення та встановлення охоронних зон пам`яток археології».
Так, частиною першою статті 8 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (у редакції, чинній на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 24.04.1990 №67) було визначено, що виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону і використання пам`яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам`яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам`яток історії та культури.
Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР (частина друга статті 8 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» у редакції, чинній на 24.04.1990).
Відповідно до частини третьої статті 17 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (у редакції, чинній також на 24.04.1990) переліки пам`яток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Переліки пам`яток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Виключення об`єктів з переліків пам`яток республіканського і місцевого значення допускається лише з дозволу Ради Міністрів Української РСР.
Як встановлено судом, Виконавчим комітетом Київської обласної ради народних депутатів прийнято рішення від 24.04.1990 №67. 
Отже, спірна у цій справі Церква з 24.04.1990 (технічна адреса за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: церква, літ. «А», площею 559,9 кв.м, яка є складовою частиною об`єкта нерухомого майна – комплексу нежитлових будівель та споруд за адресою: м.Біла Церква, вул. Шкільна, буд.11) є пам`яткою архітектури місцевого значення, яка включена до переліку пам`яток архітектури місцевого значення відповідно до вимог частини третьої статті 17 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури».
Згідно з пунктом 3 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Тому спірна у цій справі Церква визнається пам`яткою також відповідно до чинного Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Як вказано з цього приводу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», який замінив Закон УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» в регулюванні питань, пов`язаних з пам`ятками історії та культури, не призвело до скасування охоронюваного статусу об`єктів культурної спадщини, зокрема і тих, які мали статус нововиявлених (щойно виявлених). 
Тому доводи відповідача-Монастиря про те, що спірна Церква до Державного реєстру нерухомих пам`яток була внесена тільки 08.09.2023, тоді як реєстрація права власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель включно із Церквою здійснена 23.02.2022, не спростовують висновку суду про те, що спірна Церква з 24.04.1990 має правовий статус пам`ятки, в тому числі вже мала статус пам`ятки як на момент прийняття в 1994 році рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 про передачу Церкви у власність релігійній громаді – парафії Марії Магдалини, так і на момент оформлення відповідачу-Монастирю свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, а також на момент проведення в лютому 2022 державної реєстрації права власності Монастиря на Церкву в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
3.3. Щодо питання добросовісності відповідача-Монастиря при набутті Церкви суд зазначає, що обставини справи та наявні докази, які не спростовані відповідачем, вказують на те, що відповідач спірну Церкву набув протиправно та є її недобросовісним набувачем, враховуючи наступне.
3.3.1. Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення закріплено у статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідач у спорі посилається на те, що він є власником спірної у справі Церкви на підставі оформленого Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010.
Наявними у справі доказами підтверджується, що 16.02.2010 на підставі рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 09.02.2010 №35 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» Управлінням житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради видано відповідачу-Монастирю Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на комплекс нежитлових будівель та споруд: церкву, літ. «А», площею 559,9 кв.м (спірну у цій справі Церкву); монастирсько-адміністративнопобутовий блок, літ. «Б, В», площею 269,1 кв.м.; каплицю, літ. «Д», площею 24,6 кв.м; монастирський корпус, літ «Ж», площею 43,3 кв.м. 
Також 16.02.2010 Білоцерківським міжміським БТІ на підставі вказаного Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 була проведена реєстрація права власності Монастиря на комплекс вказаних будівель включно із Церквою, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 №25325484.
В подальшому, на підставі заяви Монастиря від 16.02.2022 державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.02.2022 №63654603, на підставі якого відкрито розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2590124132020 на об`єкт нерухомого майна – комплекс нежитлових будівель літ.: «А», «Б», «В», «Д», «Ж», «І» та споруд, розташований за адресою: м.Біла Церква, вул. Шкільна, буд.11, та внесено запис про право власності на цей комплекс нежитлових будівель та споруд за Монастирем. 
Як зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 у справі №907/50/16, за змістом частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто навіть незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Отже, враховуючи оформлене відповідачу Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, проведену державну реєстрацію права власності відповідача на вказане нерухоме майно та встановлену статтями 12 та 328 ЦК України презумпцію правомірності та добросовісності набуття права власності, в цьому спорі тягар доведення того, що відповідач є незаконним та недобросовісним набувачем спірної Церкви, покладається саме на позивача. Тобто саме позивач повинен довести незаконність та недобросовісність набуття відповідачем Церкви у власність, зокрема те, що відповідач знав або повинен був знати про незаконність набуття ним Церкви.
3.3.2. В аспекті підстав набуття права власності на майно, включаючи нерухоме майно, суд зазначає, що право власності, як і будь-яке інше суб`єктивне право, виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Ці обставини нерідко іменуються «способи набуття права власності».
Питання про набуття права власності регулюється Главою 24 ЦК України. Визначені в цьому Кодексі способи набуття права власності стосуються всіх форм права власності. Всі підстави набуття права власності мають бути не забороненими законом, тобто правомірними. 
Підстави виникнення права власності поділяються на первісні та похідні. До первісних підстав відносяться ті способи, за якими право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників: новостворене майно (ст. 331 ЦК України), переробка речі (ст. 332 ЦК України), привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333 ЦК України), безхазяйна річ (ст. 335 ЦК України), набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився (ст. 336 ЦК України), знахідка (ст. 338 ЦК України), бездоглядна домашня тварина (ст. 341 ЦК України), скарб (ст. 343 ЦК України), набувальна давність (ст. 344 ЦК України), викуп пам`ятки історії та культури (ст. 352 ЦК України), реквізиція (ст. 353 ЦК України), конфіскація (ст. 354 ЦК України). До похідних відносяться ті підстави, за якими право власності на річ виникає за волею попереднього власника (цивільні правочини, спадкування за законом і за заповітом). 
Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. 
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. 
Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.
Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного – лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.
Так, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно із ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Також, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, такі положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Перший протокол, який ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 Цивільного кодексу України, застосовується судами України як частина національного законодавства, тоді як розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
У пункті 166 рішення ЄСПЛ «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 вказано, що згідно з усталеною практикою Суду ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Отже, згідно з практикою Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Водночас у пункті 137 постанови від 22.01.2025 у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар.
Отже, дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
3.3.3. Таким чином, застосування у цій справі інституту віндикації зумовлює необхідність з`ясування судом ознак добросовісності/недобросовісності у відповідача-набувача майна для забезпечення дотримання критерію пропорційності при втручанні у його майнові права.
3.3.4. Відповідно до обставин та наявних у цій справі №911/2827/25 доказів, які відповідачем-Монастирем не спростовані, у Монастиря не виникло фактичних підстав для набуття Церкви у власність (таких як безоплатна передача Церкви Монастирю у власність, викуп пам`ятки історії та культури чи інший цивільно-правовий правочин, стороною якого був би Монастир, набувальна давність чи інший правомірний спосіб набуття спірної Церкви у власність). 
Так, Білоцерківська міська територіальна громада в особі Міськради чи іншого уповноваженого територіальною громадою органу рішення про передачу Церкви у власність Монастирю не приймала, цивільно-правових правочинів про передачу Церкви (викуп, безоплатну передачу, надання в користування тощо) не укладала.
Матеріали справи також не містять доказів того, щоб Монастир був стороною якого-небудь цивільно-правового правочину, на підставі якого Монастир міг набути право власності на Церкву.
Натомість при отриманні Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 Монастир в обгрунтування виникнення у нього права власності на Церкву використав рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.07.1994 №225, яке передбачало передачу Церкви у власність не Монастирю, а іншій релігійній громаді – парафії Марії Магдалини.
Так, із подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358 випливає, що підставою для зазначеного подання Білоцерківського міжміського бюро технічної інвентаризації до Виконкому для оформлення права власності Монастиря на Церкву були: заява про оформлення права власності, рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.07.1994 №225, договори оренди земельної ділянки, статут.
При цьому наявними у справі доказами підтверджується, що релігійна громада - парафія ОСОБА_3 та відповідач-Монастир є різними релігійними організаціями.
Хоча обидві вказані релігійні громади, як випливає із їх Статутів, структурно входили (а Монастир продовжує входити і на даний час) до складу Української Православної Церкви (УПЦ), тим не менш ці релігійні громади є різними релігійними організаціями - юридичними особами.
Зокрема, релігійна громада – парафія ОСОБА_3 була зареєстрована 30.09.1991 та діяла на підставі Статуту, ухваленого парафіяльними зборами 28.02.1991 та затвердженого на той час Керуючим Київської єпархії УПЦ Митрополитом Київським і всієї України Філаретом. 
Відповідно до частини 1 ст.13 Закону УРСР «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції станом на момент реєстрації 30.09.1991 Статуту парафії Марії Магдалини) релігійна організація визнається юридичною особою з моменту реєстрації її статуту (положення).
Натомість Жіночий Монастир Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії УПЦ (відповідач у справі) як релігійна громада – юридична особа був зареєстрований тільки 25.11.1997, тобто вже після прийняття рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.07.1994 №225 про передачу Церкви безоплатно у власність релігійній громаді – парафії Марії Магдалини. Статут Монастиря був прийнятий 15.04.1997 та затверджений Митрополитом Київським і всієї України, Предстоятелем Української Православної ОСОБА_4 .
Матеріалами справи підтверджується, що на підставі клопотання членів релігійної громади – парафії ОСОБА_3 про передачу Церкви, яка знаходилась на балансі Білоцерківської міськради і використовувалась вказаною релігійною громадою для проведення богослужінь, Представником Президента України було прийнято розпорядження від 27.06.1994 №244 «Про передачу у власність релігійним громадам культових споруд». На підставі вказаного розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244, Виконавчий комітет Білоцерківської міської Ради народних депутатів прийняв рішення від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви ОСОБА_1 », яким вирішив культову споруду – Церкву передати безоплатно у власність релігійній громаді Української православної церкви – парафії ОСОБА_3 .
При цьому частиною 2 ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 (в редакції станом на момент прийняття вказаних розпорядження від 27.06.1994 №244 та рішення від 28.07.1994 №225) було визначено, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
Отже, вказані розпорядження від 27.06.1994 №244 та рішення від 28.07.1994 №225 про передачу Церкви у власність парафії ОСОБА_3 були прийняті у межах визначеного чинним на той час законодавством механізму надання у користування або передачі у власність релігійним організаціям культових будівель, які були визнані державною власністю за радянських часів.
Однак, відповідно до обставин справи та наявних у цій справі доказів, вказані розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244 та рішення Виконавчого комітету від 28.07.1994 №225, які передбачали передачу Церкви у власність парафії ОСОБА_3 , залишились юридично нереалізованими, оскільки вказана релігійна громада фактично не реалізувала право на отримання Церкви у власність, не зареєструвавши своє право власності на Церкву та припинивши в подальшому у 2001 році свою діяльність як юридична особа шляхом самоліквідації. 
Так, чинним у періоді з 1994 року (з часу прийняття рішення від 28.07.1994 №225 про безоплатну передачу Церкви у власність вказаній релігійній громаді) та по 2001 рік (до моменту припинення діяльності вказаною релігійною громадою як юридичною особою шляхом її самоліквідації) законодавством (а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 №56 та наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121, які діяли сукупно протягом 1994-2001 рр.) була передбачена реєстрація прав не нерухоме майно в бюро технічної інвентаризації.
При цьому матеріали справи не містять відомостей про проведення реєстрації права власності на Церкву в бюро технічної інвентаризації за парафією ОСОБА_3 на підставі рішення від 28.07.1994 №225 про передачу Церкви у власність парафії ОСОБА_3 .
Також матеріали справи не містять відомостей про реєстрацію припинення права власності на Церкву в бюро технічної інвентаризації за парафією ОСОБА_3 у зв`язку із передачею Церкви у власність Монастирю. 
Натомість, із наявних у справі подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358, оформленого Монастирю на підставі вказаного подання Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 №25325484 вбачається, що вперше право власності на Церкву в бюро технічної інвентаризації було зареєстровано тільки 16.02.2010 та за відповідачем-Монастирем, а не за парафією ОСОБА_3 .
При цьому частиною 1 та 2 ст.182 ЦК України (в редакції на момент подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358 та оформлення права власності на Церкву за Монастирем) було передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Також, Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (яке було затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 та було чинним на момент подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358), надалі – Тимчасове положення, було визначено функціонування Реєстру прав власності на нерухоме майно, держателем якого був Мін`юст.
Відповідно до пункту 1.4 Тимчасового положення державна реєстрація прав власності на нерухоме майно – це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. 
Відповідно до пункту 2.1 Тимчасового положення для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням.
Особливості оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності були визначені в пункті 6.1 Тимчасового положення, відповідно до якого оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування, фізичним та юридичним особам на підставі, зокрема, документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна, крім правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення.
Отже, Монастир, подаючи Білоцерківському БТІ заяву про оформлення права власності Монастиря на об`єкти нерухомого майна включно із Церквою та додаючи до вказаної заяви, на підтвердження виникнення права власності, рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.07.1994 №225, при цьому не міг не знати про те, що подане Монастирем рішення від 28.07.1994 №225 стосувалось передачі Церкви у власність іншій релігійній громаді – парафії Марії Магдалини, а не Монастирю. 
Наведені обставини оформлення відповідачем права власності на спірну Церкву в 2010 році вказують на те, що релігійна громада – парафія ОСОБА_3 не зареєструвала своє право власності на Церкву, яка підлягала передачі цій релігійній громаді безоплатно у власність відповідно до рішення Виконкому від 28.07.1994 №225, а, натомість, право власності на Церкву за відповідачем-Монастирем було оформлено неправомірно та безпідставно, оскільки Монастир для цього використав рішення Виконкому від 28.07.1994 №225, яке передбачало передачу Церкви у власність парафії ОСОБА_3 , а не відповідачу-Монастирю.
Це вказує на недобросовісність відповідача та незаконність набуття ним Церкви, адже відповідач, отримуючи Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 та оформлюючи у такий спосіб за собою право власності на спірну Церкву, не міг не знати про те, що подане ним для оформлення права власності на Церкву рішення Виконкому від 28.07.1994 №225 стосувалось передачі Церкви іншій релігійній організації, а не Монастирю, і що у самого Монастиря не виникло підстав для отримання Церкви у власність.
3.3.5. Крім того, ще однією самостійною підставою для висновку суду про незаконність на недобросовісність відповідача-Монастиря при набутті Церкви є той факт, що спірна Церква, яка є об`єктом культурної спадщини, була набута відповідачем-Монастирем у 2010 році без згоди органу охорони культурної спадщини. 
Як встановлено судом, спірна Церква була споруджена у 1843 році та з квітня 1990 року і по даний час має статус пам`ятки культурної спадщини місцевого значення відповідно до пункту 19 додатку 2 до рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 24.04.1990 №67 та пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції на момент набуття відповідачем-Монастирем Церкви на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010). 
Суд при цьому також враховує, що відповідач-Монастир формально міг не знати про вказане рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради від 24.04.1990 №67, яке надало Церкві статус пам`ятки культурної спадщини місцевого значення, враховуючи, що матеріали справи не містять ні доказів вручення вказаного рішення від 24.04.1990 №67 Монастирю, ні доказів оприлюднення інформації про Церкву як пам`ятку культурної спадщини у формі відкритих даних у публічному доступі, та враховуючи, що станом на 2010 рік (на момент набуття Церкви відповідачем) Церква ще не була занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та, як посилається відповідач у цьому спорі, була занесена до цього публічного реєстру пам`яток лише в 2023 році.
Водночас, суд також відмічає, що відповідач-Монастир при набутті в 2010 році спірної Церкви в силу в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих її характеристик, враховуючи, що Церква об`єктивно побудована ще в XIX сторіччі та має культурну цінність, знав, або, проявивши розумну обачність, повинен був знати про те, що Церква перебуває під державною охороною як пам`ятка культурної спадщини.
При цьому із матеріалів справи не вбачається, щоб Монастир при набутті в 2010 році спірної Церкви звертався би до органу охорони культурної спадщини для отримання інформації щодо наявності/відсутності у Церкви статусу пам`ятки культурної спадщини або для отримання погодження на передачу Церкви-пам`ятки у власність Монастирю.
Відповідно до частини 1 ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини (в редакції станом на момент набуття відповідачем Церкви в 2010 році та на момент розгляду справи) об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам`ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам`ятки, робіт, які майбутній власник зобов`язується провести на пам`ятці з метою утримання її в належному стані.
Як випливає із листа Департаменту культури та туризму Київської обласної державної адміністрації від 19.03.2025 №368/41.1-N/41N/2025, який відповідачем не спростований, органи охорони культурної спадщини Київської обласної державної адміністрації у періоді з 1992 по дату зазначеного листа (березень 2025) не погоджували відчуження або передачу у володіння Церкви-пам`ятки та не укладали охоронного договору на вказану пам`ятку.
Наведена обставина неотримання погодження органу охорони культурної спадщини в 2010 році на передачу Церкви-пам`ятки відповідачу, рівно як і обставина відсутності укладеного відповідачем охоронного договору на вказану пам`ятку протягом всього періоду (від моменту оформлення права власності відповідача на Церкву в 2010 році та по день вирішення справи судом) свідчать про порушення вищевказаних вимог частини 1 ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» при набутті Церкви відповідачем, про що відповідач знав або, проявивши розумну обачність, повинен був знати. 
3.3.6. Підсумовуючи, суд дійшов висновку про незаконність та недобросовісність набуття відповідачем спірної Церкви, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, а саме: 
1) відповідач-Монастир, оформлюючи за собою право власності на Церкву та отримуючи Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, не міг при цьому не знати про те, що подане для оформлення права власності за Монастирем рішення Виконкому від 28.07.1994 №225 стосувалось передачі Церкви у власність іншій релігійній громаді - парафії Марії Магдалини, а не Монастирю, в той час як у самого Монастиря не виникло фактичних підстав для набуття права власності на Церкву;
2) неотримання погодження органу охорони культурної спадщини в 2010 році на відчуження Церкви-пам`ятки відповідачу та відсутність укладеного відповідачем охоронного договору на вказану пам`ятку протягом всього періоду від моменту оформлення права власності на Церкву в 2010 році та по день вирішення справи судом, чим були порушені вимоги частини 1 ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» щодо отримання погодження органу охорони культурної спадщини на відчуження пам`ятки культурної спадщини та укладення охоронного договору на пам`ятку.
У постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.
Отже, відповідач-Монастир оформив право власності на Церкву за собою протиправно, за відсутності підстав виникнення у нього права власності на Церкву та без отримання погодження органу охорони культурної спадщини, та є недобросовісним набувачем спірної у справі Церкви. 
Повернення в такому разі територіальній громаді Церкви-пам`ятки, незаконно набутою відповідачем, переслідує легітимну мету захисту права справжнього власника та охорони об`єкта культурної спадщини від незаконного посягання.
3.4. Щодо права власності Білоцерківської міської територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради на спірну Церкву та доводів відповідача про недоведеність позивачем цієї обставини.
Учасниками справи не заперечується, що спірна Церква на момент прийняття в 1994 році рішення про її безоплатну передачу у власність релігійній громаді – парафії ОСОБА_3 (розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244 та рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви ОСОБА_1 ») перебувала в комунальній власності на балансі Білоцерківської міської ради. 
Вказана обставина випливає також із наявних у справі доказів, які у їх взаємному зв`язку в сукупності не викликають у суду сумніву, а саме: 
1) у клопотанні членів релігійної громади – парафії ОСОБА_3 про передачу Церкви їм у власність, на підставі якого було прийнято розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244, зазначалось, що Церква використовується членами вказаної релігійної громади для проведення богослужінь та знаходиться на балансі Білоцерківської міської ради; 
2) у листі від 07.06.1994, адресованому Представнику Президента України, Виконавчий комітет Білоцерківської міської Ради народних депутатів повідомляв, що він не заперечує у передачі у власність громади культової споруди Церкви ОСОБА_3 ;
3) із розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244, випливає, що суб`єктом, який передавав Церкву безоплатно у власність парафії Марії Магдалини, був Виконавчий комітет Білоцерківської міської Ради народних депутатів;
4) із рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви ОСОБА_1 » випливає, що воно прийнято на підставі розпорядження Представника Президента України від 27.06.1994 №244, і при цьому цим рішенням Виконкому від 28.07.1994 №225 було вирішено передати Церкву безоплатно у власність парафії Марії Магдалини.
Аналізуючи доводи відповідача про недоведеність позивачем права комунальної власності на Церкву, оскільки, як зазначає відповідач, Церква вибула з комунальної власності на законних підставах ще 28.07.1994 та з цього часу знаходилась у власності релігійної громади – парафії Марії Магдалини на підставі рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225, суд не може не відмітити при цьому суперечливість позиції відповідача у спорі. 
Відповідач у спорі, визнаючи за Церквою статус комунального майна у періоді станом на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви Св.Марії Магдалини», не визнає при цьому порушення відповідачем права комунальної власності позивача при набутті відповідачем у 2010 році Церкви, посилаючись на вибуття спірної Церкви із комунальної власності з 28.07.1994 внаслідок її передачі у власність парафії Марії Магдалини.
Одночасно відповідач у спорі заявляє про застосування позовної давності у спорі. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Із постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц випливає, що позовна давність застосовується за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. 
Отже, вбачається суперечливість правової позиції відповідача у спорі, який одночасно стверджує про відсутність порушення з боку відповідача права власності позивача на спірну Церкву після її вибуття із комунальної власності 28.07.1994 та набуття відповідачем у 2010 році, та одночасно заявляє суду про застосування позовної давності у спорі, яка застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача.
Аналізуючи доводи учасників та подані ним докази, суд зазначає наступне. 
Як вказувалось в постанові Верховного Суду від 05.12.2023 у справі №907/315/19, відповідно до пункту 6 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 Кабінет Міністрів Української РСР разом з Урядом Кримської АРСР, виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів мали забезпечити відповідно до Закону Української РСР «Про свободу совісті та релігійні організації» повернення у власність чи передачу в безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з обов`язковим урахуванням прав як тих релігійних громад, що були власниками цих будівель і майна на момент їх переходу у власність держави, так і тих, які користуються ними. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції станом на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви Св.Марії Магдалини») релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
Таким чином, законодавством був передбачений механізм надання у користування або передачі у власність релігійним організаціям культових будівель, які були визнані державною власністю за радянських часів, шляхом прийняття окремого рішення органу державної влади, який є власником відповідної культової будівлі.
До 1991 року державна власність не розподілялась на загальнодержавну та комунальну власність. 
Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції станом на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви Св.Марії Магдалини») також не розподіляв державну власність на загальнодержавну та комунальну власність.
Частиною першою статті 19 Закону СРСР «Про власність» від 06.03.1990 та ст. 31 Закону Української РСР «Про власність» від 07.02.1991 визначений такий різновид державної власності як власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).
На виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування» та від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність», Кабінетом Міністрів України 05.11.1991 прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Підставою для набуття державного майна України у комунальну власність, є, зокрема, Закон Української РСР «Про власність» та постанова Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)».
Відповідно до статті 35 Закону Української РСР «Про власність» об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.
Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з набранням чинності цим Законом (12.06.1997) майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №911/1603/19.
Учасники цієї справи не заперечують, що станом на 1994 рік (на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви ОСОБА_1 ») спірна Церква перебувала в комунальній власності на балансі Білоцерківської Ради народних депутатів, а рішенням Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви ОСОБА_1 » спірну Церкву було вирішено безоплатно у власність парафії ОСОБА_3 .
Доводи відповідача про недоведеність позивачем права комунальної власності на Церкву, оскільки Церква після її вибуття з комунальної власності 28.07.1994 перейшла у власність релігійної громади – парафії ОСОБА_3 , суд відхиляє, оскільки відповідно до обставин справи рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225, якою спірну Церкву було вирішено безоплатно у власність парафії ОСОБА_3 , залишились юридично нереалізованим, враховуючи, що вказана релігійна громада фактично його не реалізувала, не зареєструвавши своє право власності на Церкву та припинивши в подальшому у 2001 році свою діяльність як юридична особа шляхом самоліквідації. 
Якби, як вважає відповідач, рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 було фактично реалізовано та право власності на Церкву було передано та зареєстровано за парафією ОСОБА_3 , а сама Церква вибула би із комунальної власності саме 28.07.1994, то в такому разі при набутті відповідачем-Монастирем спірної Церкви у 2010 році та реєстрації за Монастирем-відповідачем права власності на Церкву одночасно мала бути проведена реєстрація припинення права власності попереднього власника на Церкву (парафії ОСОБА_3 ), адже, як випливає із пунктів 1.4 та 2.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 та було чинним на момент подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358), державна реєстрація прав власності на нерухоме майно полягала у реєстрації не лише виникнення та існування, а й реєстрації припинення прав власності на нерухоме майно.
Однак наявні у справі докази не містять відомостей ні про реєстрацію права власності на Церкву за парафією ОСОБА_3 , ні про передачу спірної Церкви від парафії ОСОБА_3 як попереднього власника відповідачу-Монастирю як наступному набувачу та проведення у зв`язку із такою передачею реєстрації припинення права власності парафії ОСОБА_3 (якби Церква була передана відповідачу-Монастирю парафією ОСОБА_3 ).
Натомість, із наявних у справі доказів - подання Білоцерківського міжміського БТІ від 02.02.2010 №358, оформленого Монастирю на підставі вказаного подання Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 №25325484 вбачається, що вперше право власності на Церкву в бюро технічної інвентаризації було зареєстровано тільки 16.02.2010 та за відповідачем-Монастирем, а не за парафією ОСОБА_3 .
Отже, спірна Церква вибула із комунальної власності вперше не 28.07.1994, як стверджує відповідач, а тільки 16.02.2010 внаслідок оформлення відповідачу-Монастирю Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 та проведення 16.02.2010 реєстрації права власності на спірну Церкву за Монастирем.
Щодо доводів відповідача про те, що він є титульним володільцем спірної Церкви, яка належить відповідачу на праві власності на законних підставах відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 і не може бути витребувана від відповідача, то суд зазначає, що видача відповідачу-Монастирю Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, відповідно до якого відповідач є власником Церкви, створює презумпцію правомірності та добросовісності набуття відповідачем права власності на відповідне майно (частина 5 ст.12 та частина 2 ст.328 ЦК України). Однак така презумпція може бути спростована, якщо буде доведено, що набувач знав чи за всіма обставинами справи мав знати про незаконність набуття ним права власності.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07 2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що Церква вибула з власності Білоцерківської міської територіальної громади в особі позивача не 28.07.1994, про що стверджував відповідач у спорі, а 16.02.2010 внаслідок оформлення відповідачу-Монастирю Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 та проведення 16.02.2010 реєстрації права власності на спірну Церкву за відповідачем-Монастирем.
3.5. Аналізуючи доводи відповідача про те, що право власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель та споруд, включаючи Церкву, було зареєстровано ще 16.02.2010, а 23.02.2022 була проведена державна реєстрація права власності тільки на реконструйовані та новозбудовані об`єкти в складі комплексу нежитлових будівель та споруд, суд лише частково погоджується з цими доводами відповідача, з огляду на таке. 
Суд відмічає, що вказані доводи відповідача є взаємопов`язаними із доводами відповідача про те , що з часу видачі відповідачу Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 до моменту пред`явлення позову у цій справі минув значний час (більше 15 років) та що позивач таким чином пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. 
Учасники цієї справи не заперечують, що відповідач спірну Церкву набув 16.02.2010 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, яке видано Монастирю-відповідачу на комплекс будівель та споруд включно із спірною Церквою. Як вірно посилається відповідач, 16.02.2010 Білоцерківським міжміським БТІ була проведена державна реєстрація права власності Монастиря-відповідача на вказаний комплекс будівель та споруд включно із Церквою, про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.02.2010 №25325484.
Водночас, у світлі спору між сторонами цієї справи щодо перебігу строку позовної давності, важливо розрізняти Реєстр прав власності на нерухоме майно, який функціонував до 01.01.2013, від Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який почав функціонувати відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01.01.2013 та замінив попередні реєстри прав на нерухомість (Реєстр прав власності на нерухоме майно та паперові реєстрові книги та реєстраційні справи БТІ).
Відповідно до обставин цього спору державна реєстрація права власності відповідача на Церкву була проведена 16.02.2010, тобто до початку функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2018 №484, якою був затверджений Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, надалі – Порядок, випливає, що після 01.01.2013 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Пунктом 45 вказаного Порядку було передбачено, що у разі державної реєстрації прав, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року в архівній складовій частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей, передбачених пунктами 41, 42 та 44 цього Порядку, державний реєстратор проставляє у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та/або Державному реєстрі іпотек відмітку про погашення такого запису.
Також відповідно до пунктів 40 та 41 цього Порядку відомості невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру речових прав на нерухоме майно використовуються державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав для встановлення наявності (відсутності) записів про державну реєстрацію прав, їх обтяжень, у тому числі з метою їх перенесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та погашення у випадках, передбачених цим Порядком. У разі коли під час проведення державної реєстрації права власності державним реєстратором встановлено наявність запису про державну реєстрацію права власності в невід`ємній архівній складовій частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, додатково до відомостей, передбачених пунктом 30 цього Порядку, вносяться такі відомості: реєстраційний номер запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно; дата і час державної реєстрації права власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Також, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 23.02.2022) містить, серед іншого такі положення:
- у пункті 2 частини 1 ст. 2: Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження;
- у пункті 5 частини 1 ст.3: Загальними засадами державної реєстрації прав є: відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав;
- у частині 3 ст.3: Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації;
- у пункті 3 частини 3 ст.10: Державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії;
- у частині 1 ст.13: Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек;
- у частині 1 ст.18: Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви;
- у частині 1 ст.26: За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Із наведених норм випливає, що:
1) на відміну від Реєстру прав власності на нерухоме майно, який функціонував до 01.01.2013 та доступ до відомостей якого не був відкритим та загальнодоступним, а був обмежений колом осіб та надавався у межах їх заяви або офіційного запиту (див. пункти 5.1 - 5.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно в редакції станом на 16.02.2010), відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є відкритими та доступними в автоматизованій інформаційній системі;
2) наявність в складі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно архівної складової – Реєстру прав власності на нерухоме майно само по собі не означає, що права, реєстрацію яких проведено до 01.01.2013 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, є автоматично зареєстрованими також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість такі права, реєстрацію яких проведено до 01.01.2013 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, визнаються дійсними та можуть бути в подальшому, на підставі заяви суб`єкта цих прав, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із відкриттям розділу в та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу цього Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Тому доводи відповідача-Монастиря про те, що право власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель та споруд, включаючи Церкву, було зареєстровано 16.02.2010, а 23.02.2022 була проведена державна реєстрація права власності саме на реконструйовані та новозбудовані об`єкти в складі комплексу нежитлових будівель та споруд, є некоректними. 
Дійсно, державна реєстрація права власності Монастиря на комплекс нежитлових будівель та споруд включно із Церквою була проведена 16.02.2010 шляхом реєстрації цього права в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Водночас в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація права власності Монастиря на цей комплекс нежитлових будівель та споруд включно із Церквою була проведена тільки 23.02.2022. Проведена 23.02.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація права власності Монастиря на нерухоме майно не обмежувалась лише реконструйованими та новозбудованими об`єктами в складі комплексу нежитлових будівель та споруд, як помилково стверджує відповідач, а стосувалась всього комплексу нежитлових будівель та споруд із відкриттям розділу №2590124132020 на об`єкт нерухомого майна – комплекс нежитлових будівель літ.: «А», «Б», «В», «Д», «Ж», «І» та споруд за адресою: м.Біла Церква, вул. Шкільна, буд.11. Наведене підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП від 26.08.2025 №440866933, відповідно до якої стосовно Церкви як об`єкта нерухомого майна 23.02.2022 державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого був вперше відкритий розділ Державного реєстру речових прав на об`єкт нерухомого майна №2590124132020 в цілому.
Таким чином, державна реєстрація права власності відповідача-Монастиря на Церкву відбулась 16.02.2010 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а державна реєстрація цього права власності в публічно доступному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відбулась 23.02.2022 на підставі заяви Монастиря від 16.02.2022.
3.6. Щодо позовної давності.
3.6.1. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позивач у справі посилається на те, що перебіг строку позовної давності розпочався з квітня 2023, коли на підставі депутатського звернення від 06.04.2023 було проведене службове розслідування за фактом вчинення державним реєстратором Бурімською Н.І. реєстраційних дій щодо державної реєстрації 23.02.2022 права власності Монастиря на об`єкт нерухомого майна №2590124132020 – комплекс нежитлових будівель та споруд, включаючи Церкву.
Відповідач у справі посилається на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у відзиві, враховуючи, що:
- з моменту оформлення відповідачу права власності на Церкву на підставі рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 минуло більше 15 років; 
- Виконком є виконавчим органом Міськради (позивача), а тому позивач знав і повинен був знати про оформлення за відповідачем права власності на Церкву; засідання Виконкому відкриває та веде міський голова, отже Міськрада приймала безпосередню участь у підготовці проєкту та прийнятті самого рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 щодо оформлення за відповідачем права власності на Церкву;
- Монастир здійснив будівництво та реконструкцію окремих споруд та будівель, підтверджується деклараціями про готовність до експлуатації об`єкта від 18.06.2021 №КС101210618533 та від 30.07.2021 №КС101210730983, які затверджені Відділом Державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради.
3.6.2. Суд зазначає, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція є сталою та напрацьована в постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15 та постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17.
Також суд відмічає, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанови Верховного Суду від 16.06.2021 в справі №554/4741/19, від 18.04.2022 в справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 в справі №209/3085/20).
3.6.3. Аналізуючи ключові доводи сторін стосовно позовної давності, зокрема позивача про те, що перебіг строку позовної давності розпочався з квітня 2023, коли на підставі депутатського звернення від 06.04.2023 було проведене службове розслідування стосовно проведеної 23.02.2022 державним реєстратором Бурімською Н.І. державної реєстрації права власності Монастиря на об`єкт нерухомого майна, суд враховує, що сам по собі факт проведення службового розслідування в квітні 2023 не є беззаперечним доказом того, що про порушення свого права або про особу, яка його порушила, позивач дізнався або міг дізнатись лише в квітні 2023. 
Зокрема, позивач посилається на те, що під час проведення вказаного службового розслідування в квітні 2023 позивачем були подані запити, серед іншого, до архівного відділу Білоцерківської міської ради. Водночас, одна із доданих позивачем до позовної заяви відповідей архівного відділу Білоцерківської міської ради, а саме лист-відповідь архівного відділу від 05.08.2025 №87/06-03 датована взагалі 2025 роком і з цієї відповіді випливає, що інформаційний запит про надання інформації у межах цієї наданої відповіді був поданий позивачем також тільки в серпні 2025. Це вказує на те, що позивач, за наявності для того відповідних підстав та у межах своєї компетенції, міг проводити службові розслідування та/або направляти необхідні запити як після квітня 2023, так і до квітня 2023. 
3.6.4. Аналізуючи доводи відповідача про те, що про порушення свого права або особу, яка його порушила, позивач дізнався або повинен був дізнатись в 2010 році при прийнятті Виконкомом рішення від 09.02.2010 №35 щодо оформлення за відповідачем права власності на Церкву, суд враховує наступне. 
Застосування віндикаційного позову тісно пов`язано із концепцією «книжкового володіння», відповідно до якої державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 20.06.2023 у справі №362/2707/19).
Отже, порушення відповідачем права Білоцерківської міської територіальної громади на спірну Церкву відповідно до обставин цієї справи відбулось саме 16.02.2010 шляхом оформлення відповідачу-Монастирю Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 та проведення в цю ж дату реєстрації права власності на Церкву за відповідачем-Монастирем.
Суд відмічає, що відповідно до обставин цієї справи вибуття спірної Церкви із власності територіальної громади та її заволодіння відповідачем в 2010 році відбулось в прихований, неочевидний для територіальної громади спосіб, адже цьому передувало рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви Св. Марії Магдалини», відповідно до якого Церква підлягала передачі безоплатно у власність, але іншій релігійній громаді - парафії Марії Магдалини, однак фактично на підставі цього рішення від 28.07.1994 №225 право власності на Церкву замість парафії Марії Магдалини оформив за собою відповідач-Монастир.
Тому сам факт вибуття спірної Церкви від територіальної громади (за обставин раніше прийнятого рішення 28.07.1994 №225 «Про передачу у власність релігійній громаді церкви Св. Марії Магдалини») шляхом оформлення відповідачу-Монастирю Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 в такому разі не вказує на те, що територіальна громада в силу самого факту вибуття спірної Церкви довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права та протиправне використання відповідачем-Монастирем вказаного рішення 28.07.1994 №225 для оформлення права власності на Церкву за Монастирем. 
Відповідач посилається на те, що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 було оформлено відповідачу-Монастирю на підставі прийнятого самим Виконкомом рішення від 09.02.2010 №35 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб». Як посилається з цього приводу відповідач, Виконком є виконавчим органом Міськради (позивача), а тому позивач знав і повинен був знати ще в 2010 році про оформлення за відповідачем права власності на Церкву.
Суд стосовно цих доводів відповідача зазначає, що засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Конституція України та Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Відповідно до ст.1 вказаного Закону виконавчі органи рад – це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами;
У частині 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» конкретизовано конституційне визначення місцевого самоврядування як гарантованого державою права та реальної здатності територіальної громади … вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України». 
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (частина 2 ст. 2 цього Закону).
У Рішеннях від 26.03.2002 № 6-рп/2002 та від 16.04.2009 № 7-рп/2009 Конституційний Суд України підкреслив, що органи місцевого самоврядування здійснюють свої повноваження самостійно та незалежно від органів виконавчої влади в межах, визначених Конституцією і законами України. Організаційна самостійність місцевого самоврядування передбачає право самостійно формувати внутрішню структуру, визначати порядок діяльності та приймати обов`язкові до виконання на відповідній території рішення. 
Основними принципами місцевого самоврядування є, зокрема, законність, а також правова, організаційна та матеріально-фінансова самостійність в межах повноважень, визначених цим та іншими законами (ст.4 зазначеного Закону).
Принцип законності передбачає, що органи місцевого самоврядування та їхні посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, передбачені Конституцією і законами України. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування не має прав, у розумінні міри свободи поведінки, а лише наділений законодавцем певними повноваженнями (компетенцією), необхідними для реального виконання завдань та функцій держави, що покладені на нього (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 990/17/25).
Принцип правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності передбачає, що органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються законами власними повноваженнями, у межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» делеговані повноваження – це повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.
Підпунктом 10 пункту "б" статті 30 цього Закону визначено, що облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форми власності належать до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, а не до власних (самоврядних).
Відповідно до обставин цієї справи рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 09.02.2010 №35 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», на яке посилається відповідач у спорі, було прийнято на підставі подання комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське БТІ» від 02.02.2010 №358, яке в свою чергу, було підготовлено на підставі заяви відповідача-Монастиря про оформлення права власності із доданими до неї документами. Вказаним рішенням Виконкому від 09.02.2010 №35 вирішено оформити за Українською православною церквою право власності на об`єкти нерухомості, які розташовані за адресою: м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11, зокрема, й Церкву.
Отже, вказане рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 прийнято Виконкомом у порядку здійснення ним делегованих повноважень органу виконавчої влади виключно у межах компетенції із здійснення обліку об`єктів нерухомого майна, про що зазначено в самому цьому рішенні від 09.02.2010 №35. Тобто при прийнятті рішення від 09.02.2010 №35 Виконком не здійснював повноважень (компетенцію) місцевого самоврядування та не представляв територіальну громаду або Міськраду (позивача) як власника (орган управління) майна територіальної громади, а реалізовував лише компетенцію (делеговані повноваження) органу виконавчої влади щодо обліку об`єктів нерухомого майна, рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 не є правочином територіальної громади (її представницького органу – міської ради або виконавчого органу міськради) про передачу Церкви відповідачу-Монастирю.
Доводи відповідача про те, що засідання Виконкому відкриває та веде міський голова, а отже Міськрада приймала безпосередню участь у підготовці проєкту та прийнятті самого рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 щодо оформлення за відповідачем права власності на Церкву, суд також відхиляє, оскільки відповідач тим самим фактично ототожнює Виконком та Міськраду, хоча вони не є одним і тим самим органом місцевого самоврядування навіть, якщо міський голова та окремі працівники Міськради приймали участь в роботі Виконкому. 
В цьому аспекті суд також зауважує, що рішення від 09.02.2010 №35 Виконком приймав на підставі подання комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське БТІ» від 02.02.2010 №358, яке в свою чергу, було підготовлено на підставі заяви відповідача-Монастиря про оформлення права власності із доданими до неї документами. Тобто порушення у вигляді спотворення реальних обставин (дійсного найменування релігійної громади, якій Церква підлягала передачі у власність на підставі рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 – парафія Марії Магдалини), яке уможливило ухвалення рішення Виконкому від 09.02.2010 №35 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», було закладено в поданні комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське БТІ» від 02.02.2010 №358, яке в свою чергу, було підготовлено на підставі заяви відповідача-Монастиря про оформлення права власності із доданими до неї документами. Адже відповідач-Монастир, подаючи заяву для оформлення права власності із доданими до неї документами, не міг при цьому не знати про те, що парафія Марії Магдалини та відповідач-Монастир є різними релігійними громадами, а Білоцерківське міжміське БТІ, в свою чергу, мало перевірити відповідність поданих для оформлення права власності документів. 
Також суд зауважує, що в тексті вказаного рішення від 09.02.2010 №35, прийнятого на засіданні виконавчого комітету за поданням Білоцерківського міжміського БТІ, найменуванням суб`єкта (власника), якому цим рішенням оформлено право власності, взагалі було вказано лише «Українська православна церква» без зазначення найменування відповідача-Монастиря. В той час як у виданому відповідачу-Монастирю на підставі вказаного рішення від 09.02.2010 №35 Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010 найменування власника нерухомого майна («Українська Православна Церква Білоцерківської єпархії жіночий монастир святої рівноапостольної Марії Магдалини») не співпадало із найменуванням суб`єкта (власника), якому рішенням від 09.02.2010 №35 оформлено право власності («Українська православна церква»). 
Це вказує на те, що допущене порушення у вигляді спотворення дійсного найменування власника-релігійної громади за обставин, коли обидві релігійні громади мали схожі найменування (на честь Марії Магдалини УПЦ) – як релігійна громада, якій Церква підлягала передачі у власність на підставі рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 28.07.1994 №225, так і відповідач-Монастир, який використав вказане рішення від 28.07.1994 №225 для оформлення права власності на Церкву за собою, не було очевидним для інших осіб. 
3.6.5. Доводи відповідача про те, що він здійснив будівництво та реконструкцію окремих споруд та будівель і що декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 18.06.2021 №КС101210618533 та від 30.07.2021 №КС101210730983 були затверджені Відділом Державного архітектурно-будівельного контролю Білоцерківської міської ради, самі по собі не вказують на те, що Міськрада (позивач) в силу цих обставин знала або повинна була знати про незаконність видачі відповідачу-Монастирю Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.02.2010, адже компетенція органу влади щодо затвердження декларації про готовність до експлуатації об`єкта не стосується дослідження питання законності оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
3.6.6. Водночас, суд також відмічає, що відповідно до обставин справи відповідач-Монастир 16.02.2022 звернувся із заявою про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно включно із Церквою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
За результатом розгляду вказаної заяви Монастиря від 16.02.2022 державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.02.2022 №63654603, на підставі якого відкрито розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2590124132020 на об`єкт нерухомого майна – комплекс нежитлових будівель літ.: «А», «Б», «В», «Д», «Ж», «І» та споруд, розташований за адресою: м.Біла Церква, вул. Шкільна, буд.11, та внесено запис про право власності на цей об`єкт нерухомого майна за Монастирем. 
Отже, 23.02.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була проведена державна реєстрація права власності Монастиря на Церкву.
За таких обставин, враховуючи, що дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на відміну від Реєстру прав власності на нерухоме майно, який діяв до 01.01.2013, є відкритими та доступними в автоматизованій інформаційній системі, то на переконання суду з моменту проведення вказаної державної реєстрації права власності відповідача-Монастиря на Церкву в цьому публічному реєстрі (23.02.2022) позивач-Міськрада могла відкрито та безперешкодно отримати інформацію про наявність зареєстрованого за відповідачем права власності, підставу для проведення такої реєстрації, провести у разі необхідності службове розслідування, направити необхідні запити та довідатись про допущене відповідачем-Монастирем порушення прав територіальної громади на спірну Церкву.
Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції на момент звернення позивача з цим позовом) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Тому, враховуючи п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо зупинення перебігу строку позовної давності на строк дії воєнного стану), суд дійшов висновку про те, що трирічній строк позовної давності позивачем не пропущений. 
3.7. Доводи відповідача про те, що парафіяни Монастиря за власні кошти утримують Церкву та всю прилеглу до нього територію, в той час як позивач має намір заволодіти Церквою, суд у цьому спорі відхиляє з огляду на таке. 
Відповідно до обставин цієї справи відповідач-Монастир оформив право власності на Церкву за собою протиправно, за відсутності підстав виникнення у нього права власності, використавши з цією метою рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 28.07.1994 №225 про передачу Церкви у власність іншій релігійній громаді, не отримавши погодження органу охорони культурної спадщини та не укладаючи охоронний договір на Церкву, яка є пам`яткою культурної спадщини.
У зв`язку з цим Церква за позовом позивача підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння відповідача-Монастиря на користь Білоцерківської міської територіальної громади в порядку ст.387 Цивільного кодексу України. 
Повернення власникові майна від недобросовісного набувача не може становити для останнього індивідуальний і надмірний тягар. Понесення витрат на утримання майна не виправдовує факт порушення та недобросовісність відповідача-Монастиря при набутті Церкви.
Водночас спір у цій справі 911/2827/25 стосується виключно Церкви як нерухомого майна та пам`ятки культурної спадщини (нежитлової будівлі, церква, літ. «А», загальною площею 559,9 кв.м.), і не стосується інших будівель та споруд.
3.8. Надаючи правову оцінку іншим заявленим позовним вимогам у цій справі, а сам вимогам позивача про скасування державної реєстрації права власності відповідача на Церкву в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно із закриттям відповідних розділів у вказаних реєстрах, суд погоджується з відповідачем в тому, що ці вимоги не є належним способом захисту, оскільки їх задоволення не призводить до відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності на це майно (пункт 9 частини 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. 
Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 688/4167/16-ц).
4. Висновок суду.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про витребування з чужого незаконного володіння відповідача- Монастиря на користь Білоцерківської міської територіальної громади в особі позивача-Міськради пам`ятки архітектури місцевого значення – Церкви Марії Магдалини (нежитлової будівлі, церква, літ «А» загальною площею 559,9 кв.м).
В задоволенні позовних вимог в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності відповідача на Церкву в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно із закриттям відповідних розділів у вказаних реєстрах суд відмовляє за їх необґрунтованістю.
5. Судові витрати.
Позивачем за подання позову сплачено судовий збір в загальному розмірі 46808,27 грн, з яких 6056,00 грн за дві позовні вимоги немайнового характеру та 40752,27 грн за позовну вимогу майнового характеру (у розмірі 1,5 % від ціни позову, яка становить 2716817,88 грн).
У зв`язку із задоволенням позовної вимоги майнового характеру про витребування спірної Церкви сплачений позивачем судовий збір в сумі 40752,27 грн за таку вимогу відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на відповідача. 
Керуючись ст. 2, 4 - 9, 11, 13, 14, 18, 20, 73-80, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
вирішив:
1. Позовні вимоги Білоцерківської міської ради до Жіночого Монастиря Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.
2. Витребувати з чужого незаконного володіння Жіночого Монастиря Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11, код ЄДРПОУ 22205139) на користь Білоцерківської міської територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15, код ЄДРПОУ 26376300) нерухоме майно – пам`ятку архітектури місцевого значення ОСОБА_5 (нежитлову будівлю, церква, літ «А» загальною площею 559,9 кв.м), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як складова частина об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером об`єкта №2590124132020.
3. Відмовити у задоволенні позовних вимог Білоцерківської міської ради до Жіночого Монастиря Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно – пам`ятку архітектури місцевого значення ОСОБА_5 із одночасним припиненням права приватної власності та інших речових прав на нерухоме майно та закриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також в частині вимог про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно – пам`ятку архітектури місцевого значення ОСОБА_5 із одночасним припиненням права колективної власності та інших речових прав на нерухоме майно та закриттям відповідного розділу в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
4. Стягнути з Жіночого Монастиря Святої Рівноапостольної Марії Магдалини Білоцерківської Єпархії Української Православної Церкви (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шкільна, 11, код ЄДРПОУ 22205139) на користь Білоцерківської міської ради (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, 15, код ЄДРПОУ 26376300) 40752 (сорок тисяч сімсот п`ятдесят дві) грн 27 коп. судового збору.
5. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 17.04.2026.

Суддя О.О. Третьякова