УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/4155/25    Головуючий у 1-й інст. Буткевич М. І. 
Категорія 39     Доповідач Галацевич О. М. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого – судді Галацевич О.М. 
суддів:    Григорусь Н.Й., 
Панкеєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №278/4155/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою адвоката Лужка Олександра Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Буткевича М.І., у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (далі – ТОВ "Споживчий центр", Товариство) звернулося до суду з позовом про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 68 380,00 грн, а також сплаченого судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 лютого 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір в електронній формі у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Позивач зазначав, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти, однак остання належним чином зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у загальному розмірі 68 380 грн, з яких: 26 000 грн – основний борг, 25 480 грн – відсотки, 3 900 грн – комісія, 13 000 грн – неустойка.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ "Споживчий центр" заборгованість за договором № 15.02.2025-100001768 в розмірі 51 480 грн та судовий збір у розмірі 1 823,70 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представник  ОСОБА_1 – адвокат Лужко О.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не перевірено обставини укладення кредитного договору, а саме: чи здійснювалося підписання договору відповідачкою із використанням одноразового ідентифікатора, чи здійснювалася комунікація з позичальником за вказаним у договорі номером телефону, чи проходила відповідачка ідентифікацію, реєстрацію на сайті позивача та заповнення відповідних анкет. Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 не укладала кредитного договору та грошових коштів не отримувала, а про існування спірного договору дізналася лише після ухвалення рішення суду першої інстанції під час ознайомлення з матеріалами справи. У зв`язку з цим 11 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 2700.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
У відзиві на апеляційну скаргу, поданому 13 березня 2026 року, ТОВ «Споживчий центр» заперечує проти її задоволення, зазначаючи, що кредитний договір укладено в електронній формі та підписано відповідачкою за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер телефону, вказаний нею як фінансовий – НОМЕР_1 . Позивач вказує, що відповідачка не заперечувала належність зазначеного номера телефону або втрату доступу до нього на момент укладення договору, що могло бути підтверджено належними доказами. За таких обставин сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а сам договір укладено належним чином. Щодо звернення відповідачки до правоохоронних органів позивач зазначає, що такі обставини підтверджують лише факт звернення, але не свідчать про встановлення викладених у заяві обставин. 
У додаткових поясненнях представник відповідачки зазначив, що 04 квітня 2026 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, та розпочато досудове розслідування. При цьому вказано, що раніше ОСОБА_1 зверталася до ТОВ «Споживчий центр» за отриманням кредиту, який було погашено, однак у подальшому вона до позивача не зверталася. Також зазначено, що номер телефону НОМЕР_1 дійсно належить відповідачці, проте вона ним тривалий час не користується, жодних повідомлень із кодами не отримувала та не вводила.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовної заяви, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними і допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Апеляційний суд погоджується із таким висновком місцевого суду в частині задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15.02.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 15.02.2025-100001768, який підписаний відповідачкою із використанням одноразового ідентифікатора (Е733) (а.с.25).
Відповідно до умов зазначеного договору кредитодавець надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 26 000 грн на 98 днів зі сплатою процентів у розмірі 1 % на день шляхом перерахування на карту позичальника (а.с.26).
ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, що підтверджується перерахуванням грошових коштів на банківський картковий рахунок відповідачки за посередництвом платіжної ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (а.с.13).
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість за договором за період 15.02.2025 по 23.05.2025 становить 68 380 грн, з яких: 26 000 грн - заборгованість за основним боргом, 25 480 грн - заборгованість за процентами, 3 900 грн - комісія, 13 000 грн - неустойка (а.с.14).
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що отримані відповідачкою грошові кошти у добровільному порядку не повернуті, у зв`язку з чим позивач має право на судовий захист шляхом стягнення заборгованості. Водночас, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення комісії та неустойки.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень статті 11 Закону України від 3 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон №675-VIII) слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).
В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, у тому числі укладених в електронній формі, які за умови дотримання встановлених законом вимог мають юридичну силу та підлягають виконанню сторонами. 
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним правочином, за яким кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти.
Такий договір укладається у письмовій формі, яка відповідно до вимог законодавства може бути дотримана і шляхом укладення електронного договору з використанням електронного підпису, у тому числі одноразового ідентифікатора.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі та підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором (Е733), який було надіслано на номер телефону, зазначений нею при оформленні кредиту.
Отже, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо розміру кредиту, строку його повернення, порядку нарахування та сплати процентів, а також прав та обов`язків сторін.
На виконання умов договору позивач перерахував грошові кошти у розмірі 26 000 грн на банківську картку, реквізити якої зазначені при укладенні договору, що підтверджується довідкою платіжної установи ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (а.с.13).
Після спливу встановленого договором строку відповідачка свої зобов`язання не виконала, кредитні кошти не повернула та проценти не сплатила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, визначена судом першої інстанції у розмірі 51 480 грн, з яких: 26 000 грн - заборгованість за основним боргом, 25 480 грн - заборгованість за процентами.
Встановлені обставини свідчать про належне виконання позивачем своїх зобов`язань та невиконання їх відповідачкою.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не укладала кредитного договору та не отримувала грошові кошти, спростовуються наведеними доказами та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Сам факт заперечення укладення договору або отримання коштів без надання доказів на підтвердження таких обставин не може бути підставою для висновку про відсутність зобов`язань.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, кредитний договір укладено в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора (коду з СМС-повідомлення), що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та використовується як електронний підпис сторони.
Факт надання кредитних коштів підтверджується листом платіжної установи, з якого вбачається, що 15.02.2025 на платіжну картку, зазначену у кредитному договорі, перераховано 26 000 грн із призначенням платежу «видача за договором кредиту №15.02.2025-100001768» (а.с.13). Вказаний документ містить відомості про здійснення платіжної операції, зокрема дату, суму, реквізити платіжного інструменту та призначення платежу, а тому є належним доказом факту перерахування грошових коштів.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин, зокрема не доведено, що вказана платіжна картка їй не належить або що кредитні кошти не були нею отримані. 
Посилання апелянта на наявність кримінального провадження за фактом шахрайських дій не впливають на правильність вирішення даного спору, оскільки факт внесення відомостей до ЄРДР не свідчить про встановлення відповідних обставин, не є доказом відсутності зобов`язань за кредитним договором і не може бути підставою для звільнення від виконання зобов`язань.
Доказів, які б свідчили про використання персональних даних відповідачки третіми особами або спростовували факт укладення нею договору та отримання кредитних коштів, матеріали справи не містять.
За таких обставин доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на належних і допустимих доказах та відповідають вимогам закону.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б бути підставою для скасування рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Крім того, справа відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України є малозначною, у зв`язку з чим, згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Лужка Олександра Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 січня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 16 квітня 2026 року.

Головуючий 

Судді: